Meditációs Útmutatók Gyűjteménye

Mi változott

Ha hibákat, megjelenési vagy egyéb problémákat találsz, írj nekünk:

a-buddha-ujja-szerk@googlegroups.com

2012-07-01, v1.0, Első kiadás.

Tippek az Ebook olvasókhoz

Próbálgasd az eszköz vagy program beállításait, hogy a szöveg könnyen olvasható legyen a kijelződön:

- Betűtípus (font): A páli szavak (pl. diṭṭhi, saṃsāra, viññāṅa) olyan betűket tartalmaznak, amit a legtöbb betűtípus nem. Ajánlott fontok:

- Ha lehetséges, telepítsd és használd a Gentium font-ot, letölthető a http://scripts.sil.org/FontDownloadsGentium címen.

- DejaVu Serif gyakori font és széles karakterkészletű, vagy valamilyen Garamond változat is jó.

- Betűméret (fontsize): A hosszú sorokat nehéz követni. Állítsd úgy a betűméretet, hogy kb. 65-70 betű essen egy sorba.

- Háttérvilágítás: Kíméld a szemed, a kijelzők gyakori alapbeállítása a “reflektor” fényerősség. Próbáld lejjebb venni a beállítást. Elég, ha olyan világos, mint egy jól megvilágított könyvlap.

- Háttérszín: az ember szeme hamar belefárad az erős kontrasztba (fekete betűk égető fehér alapon). Válassz egy enyhén barnás, vagy egyéb finoman árnyalt világos háttérszínt. Vannak viszont, akik a sötét alapon világos betűket kedvelik.

Útmutatók a Meditációhoz

Sétáló Meditáció

Szerző: Ácsán Nyánadhammó

Fordította: Gambhíró

Forrás: Seeing the Way Volume 2, Aruna Publications, 2011

Eredeti mű címe: Walking Meditation in the Thai Forest Tradition

Felkészülés a sétáló meditációra

A hely, ahol a Buddha gyakorolta a sétáló meditációt Bodhgájánál a megvilágosodása után, még ma is létezik. Az ösvény, amit használt, tizenhét lépés hosszú volt. Manapság az Erdei Szangha szerzetesei többnyire sokkal hosszabb sétáló ösvényt jelölnek ki maguknak, akár harminc lépés hosszút is. A kezdők lehet, hogy a harminc lépést egy kicsit túl hosszúnak találnak, mert az éberségük még nem elég fejlett. Mire az ösvény végére érsz, az elme „bejárta a világot oda-vissza.” Emlékezz, hogy a séta egy stimuláló testhelyzet, és kezdetben az elme hajlamos elég gyakran elkóborolni. Általában jobb egy rövidebb ösvénnyel kezdeni; tizenöt lépés egy jó hossz.

Ha odakint akarsz sétáló meditációt gyakorolni, találj egy elkülönült helyet, ami kissé körülzárt. Az ember figyelmét elvonja, ha egy nyitott helyen sétál ahol szét lehet látni, és az elmét a táj kezdi el foglalkoztatni. Egy zártabb hely különösen alkalmas az elmélkedésre hajlamos személyiségeknek, akik könnyen elkezdenek mindenféléről gondolkodni, mert ez segít elcsendesíteni az elmét (Vsm 3.103). Ha az ösvényt körülveszi valami, az segít befelé irányítani az elmét, önmagad és a béke felé.

Amikor kiválasztottál egy megfelelő ösvényt, állj meg az egyik végén. Állj egyenesen. Fogd össze a kezed magad előtt, jobb kézfej a bal kézfejen. Ne sétálj a kezeddel a hátad mögött. Emlékszem egy meditációs tanítóra, aki meglátogatta a kolostort. Amikor meglátta az egyik vendéget, aki a kezét a háta mögött összefogva sétált fel-alá az ösvényen, megjegyezte: „Ez az ember nem sétáló meditációt gyakorol, hanem fel-alá bóklászik!” Azért tette ezt a megjegyzést, mert a kezekkel a hát mögött nem volt elég tiszta elhatározottság a testtartásban az elme összpontosítására a sétáló meditációra ahhoz, hogy meg lehessen különböztetni a puszta sétálástól.

A gyakorlat első része, hogy fejlesszük a szamádhit, és ehhez összpontosított erőfeszítésre van szükség. A szamádhi páli nyelven az elme összpontosítását jelenti, az egypontú figyelem kifejlesztését az éberség és koncentráció fokról-fokra jobb elsajátításával. Az elme összpontosításához az embernek szorgalmasnak és elhatározottnak kell lennie. Ez mindenekelőtt egy bizonyos fokú testi és mentális összeszedettséget igényel. Az ember azzal kezdi megalapozni a figyelmét, hogy a kezeit összefogja maga előtt. A testtartás összeszedettsége segít az elme összeszedettségében. Miután így felvettük a testtartást, álljunk nyugodtan és fordítsuk a tudatos figyelmünket a testre. Majd emeljük a kezünket anydzsalíba (a tenyereket összetéve a szív fölé emeljük), ami a tisztelet jelzi, és csukott szemmel vizsgálódjunk néhány percig a Buddha, a Dhamma és a Szangha tulajdonságai felett.

A meditációs ösvényen vizsgálódhatsz azon, hogy menedéket vettél a Buddhában – Ő, aki tud és lát, a bölcs, a felébredett, a teljesen megvilágosodott. Elmélkedj a szívedben néhány percig a Buddha tulajdonságai felett. Azután idézd fel a Dhammát – az Igazságot, aminek felismerésére törekszel. Végül, idézd fel a Szanghát – kifejezetten azokat a teljesen megvilágosodott embereket, akik felismerték az igazságot a meditáció fejlesztésén keresztül. Ezután engedd le a kezed magad elé, és határozd el magadban, hogy milyen hosszú ideig fogsz sétáló meditációt gyakorolni, legyen az fél óra, egy óra, vagy több. Bármilyen hosszú időt is határozz el, tartsd magad hozzá; a meditációnak ebben a kezdeti szakaszában az elméről így gondoskodunk energikus lendülettel, inspirációval és magabiztossággal.

Fontos emlékezni arra, hogy a tekintetünket tartsuk lesütve, magunk előtt úgy másfél méternyire. Ne nézelődj mindenfelé, ezzel-azzal elvonva a figyelmed. Tartsd a tudatosságot azokon az érzéseken, amik a talpaknál keletkeznek egyik lépésről a másikra, így egy kifinomult figyelmet fejleszthetsz ki, és tudatában lehetsz a sétának – miközben sétálsz.

Egy meditációs tárgy kiválasztása

A Buddha negyven különböző meditációs tárgyról tanított (Vsm 3.104), melyek közül sokat a sétáló meditáció közben is lehet használni. Egyes tárgyak azonban alkalmasabbak, mint mások. Ezek közül itt számosat meg fogok említeni, kezdve azokkal, amik a leggyakrabban használtak.

Tudatosnak lenni a sétáló testtartásra

Ezzel a módszerrel, járás közben irányítsd a figyelmed egészét a talpaidra, a különféle érzetekre és benyomásokra, ahogy azok keletkeznek és elmúlnak. Ez azt feltételezi, hogy mezítláb sétálsz, ahogy a legtöbb szerzetes. Használhatsz egy vékony talpú cipőt, ha szükséges.

Ahogy elkezdesz sétálni, az érzés változni fog. Ahogy felemeled a lábad, majd újra leteszed, és az kapcsolatba kerül az ösvénnyel, egy új érzés keletkezik. Legyél tudatos erre az érzésre, ahogy azt a talpadon keresztül megtapasztalod. A láb újra felemelkedik, és figyeld meg magadban az új érzést, ahogyan az létrejön. Miközben felemeled és lehelyezed egyik lábat a másik után, legyél tudatában a tapasztalt érzeteknek. Minden új lépéssel bizonyos új érzéseket tapasztalsz, és régi érzések megszűnnek. Ezeknek éberen tudatában kell lennünk. Minden lépéssel egy új érzést tapasztalunk – érzések keletkeznek, érzések múlnak el; érzések keletkeznek, érzések múlnak el. Ezzel a módszerrel magára a járásra irányítjuk az éberséget, minden egyes megtett lépésre, és a megtapasztalt védanára, ami háromféle lehet: kellemes, kellemetlen, vagy semleges érzés.

Bármelyik fajta védaná keletkezik a talpaknál, tudatában vagyunk annak. Amikor állunk, érezzük az érzéseket, amik a talpak a talajjal való érintkezéséből jönnek létre. Ez az érintkezés fájdalmat, hőt vagy más érzeteket is produkálhat. Éber figyelmünket ezekre az érzésekre irányítjuk, teljesen tudatában vagyunk azoknak. Amikor lépésre emeljük az egyik lábat, az érzés azonnal megváltozik, amint a talp és a talaj érintkezése megszűnik. Amikor újra letesszük azt a lábat, megint egy új érzés jön létre, ahogy a talp megérinti a talajt. Járás közben, az érzések állandóan változnak, és újak jönnek létre. Éberen megfigyeljük az érzések keletkezését és elmúlását, ahogy a talpak felemelkednek a földről, vagy megérintik azt. Ilyen módon teljes figyelmünket csak a járás közben keletkező érzéseken tartjuk.

Észrevetted valaha igazán, mit érzel a talpaddal járás közben? Az érzések mindig ott vannak, mikor ide vagy oda megyünk, de hajlamosak vagyunk átsiklani az élet ilyen apró részletein. Amikor sétálunk, hajlamosak vagyunk fejben valahol máshol járni. A sétáló meditáció annak egy módja, hogy leegyszerűsítsük azt, amit éppen csinálunk, miközben csináljuk. Az elmét visszahozzuk az ‘itt és most’-ba, járás közben egyek vagyunk a járással. Leegyszerűsítünk mindent, elcsendesítve az elmét pusztán azzal, hogy tudatosak vagyunk az érzésekre, ahogy azok keletkeznek és elmúlnak.

Milyen gyorsan kell sétálni? Ácsán Cshá mindenkinek a maga természetes ütemét javasolta, nem túl gyorsan, nem túl lassan. Ha gyorsan sétálsz, és nehéz az érzések keletkezésére és elmúlására összpontosítani, lehet, hogy jobb lenne lassítanod egy kicsit. Másrészről, vannak, akiknek fel kell gyorsítaniuk a tempójukat. Az adott személytől függ. Meg kell találnod a saját ütemed: bármi, ami neked működik. Eleinte kezdheted lassan, aztán fokozatosan gyorsabban, amíg el nem érsz a normális ütemedhez.

Ha az éberséged gyenge (vagyis az elméd gyakran elkóborol), akkor sétálj nagyon lassan, addig amíg meg nem tudsz maradni a jelen pillanatban minden lépésnél. Kezdd azzal, hogy megalapozod az éberséget az ösvény elején. Amikor az ösvény közepére érsz, tedd fel magadban a kérdést: „Hol jár az elmém? A talpak érzéseire figyel? Tudatában vagyok azoknak az itt és most történő érintkezésből eredő érzéseknek a jelen pillanatban?” Ha az elme elkóborolt, hozd vissza a talp érzéseihez, és folytasd a sétáló meditációt.

Amikor az ösvény végére érsz, fordulj meg lassan, és alapozd meg újra az éberséged. Mire figyel az elme? Tudatában van a talpaknál keletkező érzéseknek? Vagy elkóborolt? Az elme hajlamos mindenfelé elkóborolni, és különféle gondolatokat hajszolni: feszültség, félelem, boldogság, bánat, aggodalmak, kétségek, élvezetes dolgok, idegesség és egyéb gondolatok jöhetnek elő. Ha észreveszed, hogy nem vagy éber a meditáció tárgyára, alapozd meg újra az érzéseket, irányítsd a járásra, és akkor elkezdhetsz visszasétálni.

Amikor az ösvény közepére érsz, jegyezd meg magadnak: „Most az ösvény közepén vagyok,’’ és ellenőrizd, hogy az elme a meditációs tárgyon van-e. Majd, amikor végül az ösvény végére érsz, ellenőrizd: „Hol jár az elme?” Sétálj így oda-vissza, éber tudatossággal az érzésekre, amik keletkeznek és elmúlnak. Séta közben, folyamatosan újra-alapozhatod a figyelmed – visszahozva az elmét a jelenbe, befelé irányítva azt, tudatossá válni, éberen az érzésekre, ahogy azok pillanatról pillanatra keletkeznek és elmúlnak.

Miközben fenntartjuk az éberséget a talpon érzett benyomásokra és érzésekre, észrevehetjük, hogy az elme kezd egyre kevésbé szétszórt lenni. Ekkor már kevésbé hajlik arra, hogy kifelé forduljon, és a körülöttünk történő dolgokat kövesse. Egyre nyugodtabbak leszünk. Az elme leülepszik és közben elcsendesül, a sétáló testtartás kezd túl erős tevékenységgé válni az ilyen minőségű elme számára, és egyszerűen csak mozdulatlan akarsz lenni. Nem kell tovább sétálnod, állj meg egyenesen, és engedd, hogy az elme megtapasztalja ezt a nyugalmat és csendet. Ezt passzaddhinak nevezik, ez a Megvilágosodás Hét Tényezőjének egyike.

Az elme ilyenkor nagyon kifinomulttá tud válni, és tulajdonképpen lehetetlen folytatni a sétáló meditációt. A sétához a mozgásra irányuló mentális szándékra van szükség. Ehhez az elméd ilyenkor túlságosan el van mélyülve a meditáció tárgyában, úgyhogy hagyd abba a sétáló meditációt, és folytasd a gyakorlást álló testtartásban. A meditáció az elmével való munkáról szól, nem egy bizonyos testtartásról. A testtartás csupán egy eszköz, ami alkalmas az elmével való munka hatékonyságának növelésére.

Az összpontosítás és nyugalom együtt működik az éberséggel. Ez a három tényező, valamint az energikus erőbefektetés, a Dhamma vizsgálata, az öröm, és az egyenletesség teszik ki a Megvilágosodás Hét Tényezőjét. Amikor meditáció közben az elme nyugodt, ebből a nyugalomból az áradó öröm és boldogság érzése fog keletkezni. A Buddha azt mondta, hogy a béke öröme a legnagyobb boldogság (MN 1.454). Az összpontosított elme ezt a boldogságot tapasztalja meg. Ezt a békét meg lehet tapasztalni a saját életünkben.

Ha egyszer már jól kifejlesztettük a sétáló meditáció gyakorlatát a formális módon, akkor használni tudjuk azt a hétköznapi életünkben is, miközben ide-oda megyünk: amikor elsétálunk a boltba, ha az egyik szobából a másikba, vagy éppen a mosdóba megyünk. Tudatosak lehetünk a járásra, egyszerűen eggyé válunk magával a járás folyamatával. Az elménk nyugodt és békés lehet. Ez egy jó módja annak, hogy összpontosítást és nyugalmat gyakoroljunk napi életünk során.

Az ülő meditációból a sétáló ösvényre

Ha ülő meditáció közben, az elme békéssé válik egy bizonyos meditációs tárggyal való gyakorlástól, akkor használd ugyanazt a tárgyat sétáló meditáció közben is. Azonban a kifinomultabb tárgyak, mint a lélegzet esetében, először az elme nyugalmát kell stabillá tenni. Ha elkezded a sétáló meditációt, és megpróbálod a figyelmed a lélegzeten tartani amikor az elme még nem nyugodt, azt nehéz lesz fenntartani. A lélegzet egy meglehetősen kifinomult tárgy. Általában jobb egy durvább tárggyal kezdeni a meditációt, mint például a talpon keletkező érzések.

Sok meditációs tárgy van, amik jól alkalmazhatóak az ülő, és a sétáló testtartásban egyaránt. Ilyen például a Négy Mennyei Gondolat (brahma-vihára): a szerető-kedvesség (mettá), az együttérzés (karuná), a nagyra értékelő öröm (muditá) és az egyenletesség (upékkhá). Miközben oda-vissza járkálsz, ébressz magadban kiterjedt, mindent átfogó szerető-kedvességgel teli gondolatokat: „Legyen minden ember és élőlény boldog, legyenek békések, szabaduljanak meg minden szenvedéstől.” Használhatod a sétáló testtartást az ülő testtartást kiegészítő gyakorlatként, és gyakorolhatsz ugyanazzal a meditációs tárggyal, csak más-más testtartásban.

A mantrák használata

Ha sétáló meditáció közben úgy érzed, hogy kezdesz elálmosodni, tedd az elmét aktívabbá, ahelyett, hogy a nyugalmat próbálnád mélyíteni. Ébreszd fel és összpontosítsd jobban egy olyan mantrával, mint a Buddho. A szó jelentése „az, ami tudatos az Igazságra.” Ismételd a Buddho szót magadban, újra és újra. Sokan ezt úgy gyakorolják, hogy a Bud-dho szótagokat a be- és kilégzés ütemével összhangban ismétlik. Belégzés: Bud-, kilégzés: -dho, és így tovább.

Ha az elme továbbra is szétszórt, felgyorsíthatod az ismétlés ütemét (a légzéstől függetlenül is), illetve gyorsabban is sétálhatsz. Ahogy fel-alá sétálsz, ismételd Buddho, Buddho, Buddho. Így az elme hamarosan összeszedettebbé válik.

Ácsán Mun, a híres meditációs tanító, egyszer Észak Thaiföld hegyi törzsei között járt, és habár a helyiek semmit sem tudtak a meditációról vagy az azt gyakorló szerzetesekről, ettől függetlenül nagyon érdeklődőek voltak. Látták őt fel-alá járkálni az ösvényen, és elkezdték hosszú sorban követni. Amikor Ácsán Mun az ösvény végére ért és megfordult, az egész falu ott állt előtte! Azt hitték, hogy azért járkál fel-alá az ösvényen lesütött szemmel, mert keres valamit. „Mit keres, Tiszteletreméltó?” – kérdezték. „Segíthetünk megtalálni?” Erre ő azt felelte: „A Buddhót keresem, a Buddhát ami a szívben van. Segíthettek megtalálni úgy, hogy fel-alá járkáltok a saját ösvényeteken, és a Buddhát keresitek.”

Ezt az egyszerű és gyönyörű útmutatást követve sok falusi el is kezdett meditálni, és Ácsán Mun később azt mondta, hogy nagyszerű eredményeket értek el.

Vizsgálni azt, ahogy a dolgok vannak

A Dhamma vizsgálata (dhamma-vicsaja) a Megvilágosodás Hét Tényezőjének egyike. A Tanítások és a természet törvényei feletti szemlélődés egy olyan meditáció, amit a meditációs ösvényen sétálva is lehet használni. Ez nem azt jelenti, hogy magunkban spekulálunk mindenféléről ami eszünkbe jut. Ehelyett a hangsúly a Dhamma, az Igazság folyamatos megfigyelésén van.

Az állandótlanság vizsgálata

Az ember vizsgálhatja az állandótlanságot például úgy, hogy megfigyeli a változás folyamatát a különböző dolgokon, és afölött szemlélődik, hogy minden dolog ki van téve a változásnak. Minden amit átélünk, keletkezésen és elmúláson megy keresztül, és ennek az éles észrevételét fejlesztjük. Az ‘élet’ az állandó keletkezés és elmúlás folyamata; minden feltételektől függő tapasztalatra érvényes a természetnek e törvénye. Látjuk, hogy minden változik, minden elégtelen, és minden éntelen. Az ember vizsgálhatja a természet eme alapvető jellegzetességeit a meditációs ösvényen sétálva.

A nagylelkűség és erény felidézése

A Buddha folyamatosan hangsúlyozta a nagylelkűség (Iti 26) és az erény (SN 5.254) fontosságát. Sétáló meditáció közben vizsgálódhatunk a saját erényes vagy nagylelkű tetteinkről: kérdezd meg magadtól „Ma milyen jó dolgokat tettem?” Éltem egyszer egy meditációs tanítóval, aki gyakran mondta, hogy az egyik ok, ami miatt a meditáló emberek nem találnak békét magukban az, hogy a nap folyamán nem teremtettek elég jóságot a tetteikkel.

A jóság alátámasztja a nyugalmat, alapot teremt a békéhez. Ha tettünk nap közben kedvességből eredő dolgokat – egy kedves szó, egy jótett, nagylelkűek vagy együtt érzőek voltunk – akkor az elme örömöt és boldogságot fog tapasztalni. Ezek a jótettek és a boldogság ami belőlük származik, szükséges tényezők az összpontosításhoz és békéhez. A jóság és nagylelkűség ereje boldogsághoz vezet, és ez egy olyan jótékony boldogság, ami a koncentráció és bölcsesség alapját alkotja.

A saját jó tetteink felidézése egy megfelelő meditációs tárgy olyankor is, amikor az elme nyugtalan, feszült, haragos vagy ideges. Ha nem találsz békét magadban, idézd fel azokat a tetteidet, amik kedvességből eredtek. Ennek nem az ember egójának erősítése a célja, hanem a jóság és erényesség erejének felismerése. A kedvességből, erényből és nagylelkűségből eredő tettek örömet ébresztenek az elmében, és ez is a Megvilágosodás Tényezőinek egyike (SN 5.68). Emlékezni a nagylelkűségre; vizsgálódni, milyen jó hatásai vannak, amikor az ember ad valamit; felidézni a magunkban található erényt; elmélkedni az ártalmatlanság és az őszinteség tisztaságáról; a szexuális kapcsolatok helyes kezeléséről; az igazmondásról; az összezavartság elkerüléséről a részegítő italok és anyagoktól való tartózkodással; ezeknek a felidézése alkalmas meditációs tárgy a sétáló meditációhoz.

Felidézni a test természetét

Meditálhatunk a halálon is, vagy a test nem-szép jellegén, a különféle aszubha vizsgálódásokon: a bomlás különböző szakaszaiban lévő hullákon. Elképzelhetjük, hogy szétszedjük a testünket, mint ahogy egy orvostan hallgató felvágja a testet. Ha „lehámozzuk” a bőrt, „láthatjuk” mi van alatta: a hús rétegei, az inak, a csontok, a belső szervek. Képzeletben kivehetjük a belső szerveket, és egyenként vizsgálgathatjuk őket, az alakjukat, rugalmasságukat, színüket, felszíni mintáikat megfigyelve. Miből áll a test? Milyen részei vannak? Ez én vagyok? Ez állandó? Lehet ezt tényleg ‘én’-nek nevezni?

A test csak a természet egy része, mint egy fa vagy egy felhő – semmi különbség nincs. Az alapvető problémát a testhez való ragaszkodásunk jelenti; az elme örömét leli az ‘én’ testemben; örömét leli mások testében. Ez vagyok ‘én.’ Ez a lényegem. Ez hozzám tartozik. Megkérdőjelezhetjük a testhez való ragaszkodásunkat úgy, hogy megvizsgáljuk és szemléljük azt.

Használhatjuk a testünk csontjait, mint meditációs tárgyat. Sétáló meditáció közben elképzelhetünk egy csontot, ahogy az kifehéredik a napon, széttörik és visszatér a föld elemhez. A csont kalcium, amit a testünk a növényi és állati táplálékból vesz fel: a földből jön. A szerves vegyületek csonttá állnak össze, és a csont végül visszatér a földbe.

A kalcium csak kalcium; nincs semmi olyan tulajdonsága, ami az ‘én’ kalciumommá, vagy másvalaki kalciumává tenné. A föld visszatér a földbe, és minden elem lebomlik a természetes alkotórészeire. Ez nem ‘én’ vagyok; ezt nincs okunk ‘én’-nek nevezni. Meditáció közben lebonthatjuk magunk előtt a csontot alkotóelemeire, és visszaadhatjuk azokat a földnek. Aztán újra felvesszük a csontot, újra lebontjuk, és így folytatjuk amíg tiszta belátás nem ébred bennünk a dolog természetéről.

Ha a test felett meditálsz, és még nem bontottad le teljesen, és raktad újra össze a meditációs tárgyat a négy elemre,1 akkor a meditációs feladat még nincs befejezve. A mentális gyakorlat még nem teljes; a munka nincs kész. Folytasd a gyakorlást és a sétát. Sétálj fel és alá, szemlélődj a tárgy felett, amíg képes nem vagy megalapozni az elme látásmódját abban, hogy lássa az aszubhát a szubhában, hogy lássa a nem-szép, nem-örömteli, nem-vonzó jelleget abban, amiről feltesszük, hogy gyönyörű, örömteli és vonzó. Lebontjuk a testet, és visszafordítjuk azt a természetes alkotóelemeire annak érdekében, hogy úgy lássuk, ahogy az a valóság szerint van.

Az elmét a természet vizsgálatára képezzük, és ez bölcsességhez vezet. Azzal, hogy gyakran ismételjük ezeket a gyakorlatokat, lebontva a testet a négy elemre: földre, levegőre, tűzre és vízre, az elme belátja és megérti, hogy ez nem az, ami ‘én’ vagyok, ez nem az ‘enyém,’ hanem éntelen. Az elme ragaszkodik ahhoz a nézőponthoz, hogy a test egy ‘én.’ Ezért megkérdőjelezzük ezt a ragaszkodást, nem fogadjuk el vakon, mert ez a ragaszkodás az, ami minden szenvedésünket okozza.

További vizsgálódások

Egy másik meditációs tárgy, amit a Buddha javasolt, a béke és a béke természete feletti szemlélődés (Vsm 197). Javasolta ezen kívül a Megvilágosodás tulajdonságain való meditációt is. Egy másik lehetőség, hogy az ember a meditációs ösvényen sétálva felidézi a Buddha tulajdonságait, a Dhamma tulajdonságait, vagy a Szangha tulajdonságait. A mennyekben létező lényeket, a dévákat is felidézhetjük, és a tulajdonságokat, amik ahhoz szükségesek, hogy valaki azokon a létsíkokon szülessen újra (Vsm 3.105).

A vizsgálódás bölcs használata

Rengeteg meditációs tárgy van, ami a Buddha által tanított meditáció köréhez tartozik. Érdemes jól megfontolni, milyen meditációs tárgyat választunk egy adott helyzetben. Használj egy élénkítő hatású meditációs tárgyat, amikor az elmének élénkítésre van szüksége, és használj egy nyugtató hatású tárgyat, amikor arra van szükség.

Bármilyen meditációs tárgy esetében ügyelj arra, hogy az elmét ne hagyd belemenni a spekulatív gondolatokba, és mindenfelé kóborolni – ez könnyen megesik. Kifejezetten ébernek kell lennünk arra, hogy az ösvény elején, közepén és végén ellenőrizzük magunkat: „A meditációs tárgyra figyelek éppen, vagy valami máson jár az eszem?” Ha fel-le járkálsz az ösvényen négy órán keresztül, de egész idő alatt csak egyetlen percig voltál éber és tudatos, akkor csak egy percet meditáltál.

Emlékezz, hogy nem az számít, mennyi időt töltünk formális meditációval, hanem az, hogy milyen minőségű volt a figyelmünk azalatt. Ha sétálsz, és az elme elkóborol valamerre, akkor nem meditálsz. Nem meditálsz abban az értelemben, amire a Buddha utalt a meditáció szóval. A megőrzött buddhista szutták erre a bhávaná szót használják, ami képzést, szellemi fejlődést jelent (AN 3.125–127). Nem a meditáció mennyisége, hanem az elme minősége az, ami a legfontosabb tényező.

Zárószó

A buddhizmus történelme alatt sok férfi és nő ért el belátást, bölcsességet és megvilágosodást a meditációs ösvényen sétálva, elmerülten az Igazság vizsgálatában. Az Erdei Szangha hagyományai szerint, az életünk minden részét úgy kezeljük, ami a meditáció gyakorlására ad lehetőséget. A meditáció nem korlátozódik csupán arra az időre, amit a meditációs ösvényen vagy ülőpárnán töltünk. Az élet minden eseménye alkalmat ad a valóság vizsgálatára. Arra törekszünk, hogy megértsük a valóságot azzal, hogy tudatosak vagyunk a dolgokra úgy, ahogy azok vannak: keletkeznek és elmúlnak.

A sétáló meditáció tárgyalásával remélem sikerült nyújtanom valamit, ami bővíteni fogja a meditációs technikáid repertoárját. A sétáló meditáció olyasmi, amit egyaránt használhatsz aktív napi életed közben, és formális meditációként is. A sétáló meditáció egy eszköz az elme fejlesztésére, munkát ad az elmének, amin dolgozhat. Ha problémáid vannak az álmossággal, ne csak ülj és szunnyadozz; kelj fel és fogd az elmét munkára. Ez a kammatthána: az elme alapvető munkája.

Az Erdei Szangha egyik hagyománya, hogy amikor egy meditációs tanító meglátogat egy kolostort, az egyik első dolga az, hogy a szerzetesek meditációs ösvényeihez megy, és megnézi mennyire vannak azok kitaposva. Ha az ösvények jó kopottak, azt annak jeléül veszi, hogy az egy jó kolostor.

Legyen jól kitaposva a meditációs ösvényed.

1. Az anyagi tárgyak négy fő tulajdonságának hagyományos neve: föld – szilárdság, levegő – mozgékonyság, tűz – hő sugárzás, víz – folyékonyság.  ↩

Kategória: Meditáció

Copyright by Aruna Publications, 2011

Felhasználás feltételei:

Frissítve: June 22, 2012, at 10:29 AM

Szeretet és Együttérzés

Szerző: Bhikkhu Bódhi

Fordította: Fenyvesi Róbert

Forrás: Love and Compassion

Eredeti mű címe: Love and Compassion

A szeretet és az együttérzés emberi mivoltunkhoz tartozó lényegi minőségek, és együttesen azoknak a készségeknek tekinthetjük ezeket, amelyek leginkább megkülönböztetnek minket az állatoktól, eltekintve attól, hogy az állatok néha sokkal több kedvességet mutatnak egymás, és az emberek iránt, mint mi magunk. A Buddha tanításaiban a szeretetet és az együttérzést az etika alapjának, és a helyes beszéd és a helyes cselekedet fontos feltételének tekintik. Mindkettő olyan tulajdonság, ami meditációval fejleszthető. A buddhista szövegek a szeretetet és az együttérzést brahmavihárának, isteni lakhelyeknek nevezik, mivel ezek nyilvánítják ki a bennünk rejlő istenséget, még ha emberi testben tartózkodunk is. A buddhizmusban a szeretet és az együttérzést bölcsességgel, a dolgok valódi természetébe való belátással kell kiegyensúlyozni, ami önmagában is képes örökre eltüntetni azokat a tudati szennyeződéseket amelyek a szamszárához, a születés és halál körforgásához láncolnak minket. A szeretet és az együttérzés meditációs gyakorlása az olyan szorongást keltő érzésektől tisztítanak meg minket, mint a neheztelés, a rosszindulat, a harag vagy az érzéketlen közöny, amelyek szenvedést okoznak nekünk és másoknak egyaránt. Közösségi harmóniát hoznak létre, és lerombolják azokat a falakat, amelyek az ego börtönébe zárnak bennünket. A szeretet és az együttérzés fejlesztésével szívünk kinyílik, és mérhetetlen jószándékot sugároz mindenki felé, akivel találkozunk.

A népszerű buddhizmusban a szeretetről és az együttérzésről néha úgy beszélnek, mintha közel szinonimák lennének, a buddhista filozófiai szövegek azonban ezt a két tulajdonságot különböző szavakkal írják le, ahol mindkettőnek megvan a saját, külön jelentése. A páliban, a máig fennmaradt legrégibb buddhista szövegek nyelvében ezeket mettának és karunának hívják, amelyeket én külön-külön „szerető-kedvességnek” illetve „együttérzésnek” szoktam fordítani. Noha nagyon szoros kapcsolatban állnak egymással, egy enyhe, hangsúlybéli eltérés mégis megkülönbözteti őket. A Viszuddhimagga, az ötödik századi meditációs értekezés a szerető-kedvességet, a lények jól-létének kívánságaként értelmezi, míg az együttérzést a beleérzés egy olyan érzeteként, ami akkor jön létre, amikor mások szenvedését úgy érezzük, mintha az a sajátunk lenne (IX. fejezet, §§93–94). A szerető-kedvesség a rossz szándék és a gyűlölet ellentéte, míg az együttérzés a kegyetlenségnek és az erőszaknak. A szerető-kedvesség embere nem hordoz magában rossz szándékot és neheztelést mások iránt. Az együttérző ember nem kívánja mások bántódását. Az ilyen emberek szíve megindul mások szenvedései láttán, és cselekvésre készteti a szenvedésük megszüntetése érdekében.

A szerető-kedvességet az együttérzés alapjának is szokták tekinteni, mivel ha empátiát akarunk érezni a szenvedők iránt, először őszintén a jólétüket kell kívánnunk, és pontosan ez a szerető-kedvesség feladata. Ez a mások iránti szeretet érzése, ami arra késztet minket, hogy foglalkozzunk a boldogságukkal és a szenvedésükkel. Tehát, amikor szenvedéssel találkoznak, mi magunkénak érezzük a fájdalmukat, és törekszünk a fájdalmuk enyhítésére.

A buddhizmus szerint a szerető-kedvesség és az együttérzés alkalmas módszerek arra, hogy felébredetté, és fokozatosan erősebbé váljunk. Egyfajta szándékos tudat-tréningként fejleszthetőek. A cél természetesen az, hogy a szeretet és az együttérzés természetessé váljanak, spontánná, mindent felölelővé, viszont a kezdetben sajátos technikákra kell támaszkodnunk, hogy kicseréljük a berögzült tudati hajlamainkat, amelyek az ego érzetében gyökereznek, ezekre az önzetlen erényekre. Sokféleképpen hasonlíthatjuk a tudatot a testez. Ahogy egy atléta is rendszeresen fejleszti azokat a készségeit, amelyek elengedhetetlenek a sikerhez a sportágában, úgy annak az embernek is, aki szeretetteli és együttérző akar lenni, rendszeresen dolgoznia kell rajta, akár naponta, hogy kifejlessze ezeket a tulajdonságokat. A buddhizmus szerint a tudat rendesen meg van terhelve a régi szokások hulladékával, de mindemellett egy meghökkentően rugalmas eszköz is, amit folyamatos gyakorlással képesek vagyunk formálni. A buddhista hagyomány kínál is különféle stratégiákat a szerető-kedvesség és az együttérzés kifejlesztésére. Mivel a szerető-kedvességnek szélesebb az alkalmazási területe, és mivel általában meditációs tréningként is ezt fejlesztjük ki először, most én is ennek a kifejtésével kezdem. Ezután fogok rátérni az együttérzés kifejlesztésére. Ami ezeket a módszereket különösen hatékonnyá teszi, az az, hogy noha a buddhista meditációs hagyományból erednek, nem feltétlenül kötődnek mereven a buddhista tanításokhoz. Ezért gyakorolhatja ezeket bármilyen vallás követője, és akár még nem vallásos ember is; széles körben alkalmazható bárki számára, aki még kedvesebb és együttérzőbb akar lenni, még ha ez a szándék nem vallásos hitben gyökerezik is.

Ahogy a Théraváda buddhizmus hagyománya kidolgozta, a szerető-kedvesség kifejlesztésére irányuló módszer két összetevőt tartalmaz, a címzetteket és egy formulát. A címzettek azok az emberek, akik felé irányítjuk a szerető-kedvességet. A formula egy mondatsor, ami kiváltja a szerető-kedvesség érzését. A formula címzettekre való alkalmazásával képesek leszünk felkelteni és fokozatosan megerősíteni a szerető-kedvességet.

A szerető-kedvesség címzettjei különböző kategóriákba vannak osztva, amelyeket egy meghatározott sorrend szerint váltogatunk. A Viszuddhimagga (IX. fej., §11) a következő típusokat határozza meg: önmagunk; egy számunkra kedves, általunk tisztelt személy, mint például egy tanító vagy jótevő; egy drága, szeretett barát; egy érzelmileg számunkra közömbös személy; majd egy ellenség. A fenti típusoknak megfelelően kiválasztott embereknek jelenleg is élőknek kell lenniük, mivel nem kívánhatjuk egy olyan ember jólétét, aki már meghalt. Azt is mondják, hogy nem szabad olyan személyt választanunk, akivel szerelmi, vagy szexuális kapcsolatunk van, vagy aki iránt vágyódunk érzelmileg, illetve testileg. Az ilyen esetekben megvan a kockázata annak, hogy összekeverjük ezeket a szenvedélyes érzelmeket a szerető-kedvesség kifejlesztésének eredményével.

A formula egy mondatsor, amit ismétlődően pörgetünk a tudatunkban azért, hogy felkeltsük a szerető-kedvességet. A szerető-kedvesség meditáció során azt az alapformulát fogom tanítani, amit a magam részéről a leghasznosabbnak tartok. Azonban a formula nem egy rögzített, merev valami, hanem mindenki által megváltoztatható, a saját igényei szerint. Én a következő formulát fogom használni, ahol az X a címzettet jelenti: „Legyen X egészséges! Lelje meg X a békét! X valósítsa meg minden helyes célját!” Ezt a formulát irányítjuk minden címzettként kiválasztott ember felé.

A buddhista meditációs kézikönyvek azt javasolják, hogy a szerető-kedvesség fejlesztését önmagunkon kezdjük, mivel ha azt akarjuk, hogy igazi szerető-kedvességet hozzunk létre mások irányába, hogy valós figyelmet kelthessünk magunkban mások jóléte és boldogsága iránt, először őszinte szeretetet kell éreznünk önmagunk felé. Amikor felismerjük magunkban azt a mély késztetést, hogy saját lényünk legyen jól és legyen boldog, könnyűszerrel megérthetjük, hogy minden élőlény ugyanezt akarja magának. Az ilyen azonosságérzet mások irányába való kiterjesztése által képesek vagyunk érezni a vágyukat saját jólétük és boldogságuk iránt.

A szerető-kedvesség meditáció gyakorlásához kényelmes meditációs tartásban kell ülnöd, lehet keresztbe tett lábakkal a földön egy párnán, vagy ha ezt nehéznek találod, akár egy egyenes támlájú széken. Tartsd a tested egyenesen, de ne túl feszesen, mereven. Helyezd a kezeidet az öledbe, a jobb kezet a bal fölé, úgy hogy a hüvelykujjak könnyedén érintsék egymást, szemeid enyhén hunyd be. Ezután „lelki szemeid” előtt keltsd fel saját arcod képét amint mosolyog, boldog. Ismételgesd képzeletben a magad iránti kívánságod: „Legyek egészséges! Leljem meg a békét! Valósítsam meg minden helyes célomat!” Ne pusztán mechanikus formulaként használd a szavakat, hanem minden mondatban próbáld meg is idézni az adott szavaknak megfelelő érzést. Ismételd a formulát annyiszor, hogy képes legyél egy lágy és meleg érzést kelteni a szívedben, igazi vágyat jóléted és boldogságod iránt.

Miután pár percig magadon alkalmaztad a formulát, fordulj a sorban következő ember, a szeretett és tisztelt személy felé, aki lehet akár egy tanító, egy mentor, egy idősebb barát vagy egy jótevő. Idézd fel ennek a személynek a képét lelki szemeid előtt amint mosolyog, boldog, és gondolatban ismételgesd a formulát: „Legyen ez a jó ember egészséges! Lelje meg a békét! Valósítsa meg minden helyes célját ez a jó ember!” Fuss át a formulán párszor, és most is próbáld felkelteni magadban a szerető-kedvesség lágy és meleg érzését az illető iránt. Ezután, pár kör elteltével válts át a következőre, a kedves, szeretett barátra, vagy egy közeli rokonra, újra fuss át a formulán néhányszor és próbáld meg felkelteni szívedben a szerető-kedvesség lágy és meleg érzését.

A legtöbb esetben ennek a törekvésnek a sikere türelmes gyakorlást igényel. Rendszerint kezdetben képtelenek vagyunk őszinte szerető-kedvességet létrehozni. A legtöbb amit ilyenkor tehetünk, hogy szívünket megnyitjuk az igazi szerető-kedvesség előtt. Majd a formulát tovább használva végül felkel a valódi szerető kedvesség. A gyakorlás abban áll a formula szavaival kapcsolatos gondolatokat illetően, hogy tényleg kezdjük el érezni a szavak által jelölt kívánságot. Ez nem egyfajta önhipnózis, mint egyesek gondolják. A helyes gyakorlás azt jelenti, hogy mindent éberen teszünk, teljesen tudatában vagyunk annak, amit épp csinálunk. A gyakorlás fokozatos tréning, és fokozatos megvalósítás, ami időt, türelmet és erőfeszítést igényel. Az őszinte szerető-kedvesség kifejlesztését, hasonlíthatjuk a teához szükséges víz felforralásához. Ha feltesszük a vizet a tűzhelyre, de egy-két perc után elzárjuk, sosem lesz forró vizünk. Hogy teát készíthessünk, türelmesen meg kell várnunk, amíg a víz felforr.

Kezdőknek azt szoktam javasolni, hogy néhány hétig, napi húsz-harminc percig csak az első három emberrel dolgozzanak. Csak miután ezekkel a személyekkel „sikereket” értek el, melyet a szívben érezhető lágyság és melegség jelez, forduljanak a „közömbös személy” felé. Ez egy olyan ember, akivel rendszeresen találkozol, de még sincs személyes kapcsolatod vele. Lehet ez egy szomszéd, egy postai vagy banki alkalmazott vagy egy távoli kollégád a munkahelyeden. Normálisan ezekre az emberekre közömbösen tekintünk, vagy legfeljebb minimális emberi szimpátiával. Az őszinte szerető-kedvesség felkeltése érdekében speciális erőfeszítést kell tennünk, át kell helyeznünk magunkat az adott ember bőrébe, hogy ezáltal gyakoroljuk az empátiát, az együttérzést, azaz a személlyel való azonosulást.

Néhány hétig így dolgozhatsz az első négy emberrel, amíg képes leszel mindannyiuk iránt meleg és gyengéd törődést kelteni magadban. Ettől a ponttól képes leszel az ellenséges személy felé is fordulni. Különösen elővigyázatosnak kell lenned, hogy ne táplálj negatív gondolatokat az ellenséged iránt. Amennyiben az ilyen gondolatok mégis rendszeresen felbukkannának, akkor tedd félre ezt a személyt, és térj vissza az első négyhez. Csak később vedd elő újra az ellenséget. Hogy megtörd az ellenállásod ezzel az emberrel kapcsolatban, alkalmazd azt a szemlélődést, amit a közömbös személynél használtál, de számos más módon is feldolgozhatod. Addig gyakorolj ezzel az emberrel újra és újra, amíg képessé nem válsz őszinte, szívből jövő törődést érezni jóléte és boldogsága iránt.

Ezután a szint után szaladj végig az emberek során, önmagadtól kezdve az ellenségig újra és újra amíg a szerető-kedvesség meleg, szívből jövő érzését nem érzed mindannyiuk iránt. Az ideális az, ha képessé válsz szeretetet érezni az emberek különböző kategóriái iránt egyformán, bármiféle megkülönböztetés nélkül. Ezt a szintet hívják „az akadályok megszüntetésének” (Viszuddhimagga, IX. fej. §§40–43).

Ezen túl fekszik a szerető-kedvesség kiterjesztése, amit itt csak röviden fejtek ki. A szerető-kedvességet először a földkerekségen elterülő földrészeken élő összes emberre terjesszük ki, ekképpen: „Legyenek azok az emberek egészségesek! Leljék meg a békét! Valósítsák meg minden helyes céljukat!” Kezdd a lakhelyedtől, otthonodtól vagy lakóházadtól. Ezután terjeszd ki a szerető-kedvességet mindenkire a környékeden, ezután mindenkire az államodban, majd mindenkire Észak Amerikában. Ezután vegyél sorra minden kontinenst: Észak-Amerikát, Dél-Amerikát, Európát, Afrikát, Ázsiát, Ausztráliát és a Csendes-óceáni szigetvilágot, majd egyidőben az egész bolygót. Ezután, a klasszikus buddhista kozmológiára alapozva, kiterjesztjük a szerető-kedvességet az élőlények különböző osztályaira, minden létbirodalomban: az istenségekre, az emberekre, az állatokra, a boldogtalan szellemekre és a pokollakókra. Végül egyszerre terjesztjük ki a szerető-kedvességet minden érző lényre, a világegyetem minden létbirodalmában.

Amikor az embernek sikerült kifejleszteni a szerető-kedvességet, akkor nekifoghat az együttérzés kifejlesztésének. A klasszikus buddhista kommentárok úgy tartják, hogy mielőtt az ember az együttérzés feletti meditációba fogna, tökéletesen el kell sajátítania a szerető-kedvesség meditációját. Én azonban túl merevnek tartom ezt az álláspontot. Úgy gondolom, hogy miután sikerült stabilizálni az őszinte szerető-kedvesség meleg érzését, elkezdheted gyakorolni az együttérzés feletti meditációt. Még ha az érzés nem is túl erős, egy pozitív hozzáállást azért ki fogsz alakítani az együttérzés irányába. Ahogy folytatod a gyakorlást, együttérzésed fokozatosan egyre erősebbé válik. Gyakorlás, fejlődés és beteljesítés, ez a buddhista meditáció három kulcsszava.

Az együttérzés jellegében enyhén különbözik a szerető-kedvességtől, más az ,,íze”, más az ,,érzéstónusa”. Aki mind a kettőt gyakorolja, az képes egyértelműen érezni ezt a különbséget. Úgy különböznek, mint a vanília- és a mandulafagyi, amelyek ugyanúgy néznek ki, csak épp az ízük különböző. Az együttérzés kifejezetten a szenvedők iránti empátia érzését jelenti. Ezért az együttérzés fejlesztésében, mint meditációs feladatban, az embernek a szenvedőkre kell fókuszálnia.

Az együttérzés-meditációban a címzettek azok az emberek, akik szenvedésnek vannak kitéve. A kiválasztott címzettnek nem szabad olyan embernek lennie, akit jól ismerünk, ebben az esetben jobb ha nem választunk közeli barátot vagy rokont, mert feszültséget, nyugtalanságot válthat ki. Mivel már előzőleg már gyakoroltuk a szerető-kedvesség meditációt, már felkeltettük magunkban az összes élőlény jóléte és boldogsága iránti kívánságot. Tehát képesek vagyunk egy teljesen idegen szenvedő felé fordulni.

Személyesen én azt javaslom, hogy egy szerencsétlen körülmények közé vetett gyereket válassz. Az együttérzés fejlesztése érdekében a magam részéről gyakran szemlélődök olyan híreken, amiket olvastam, a sri lankai anyáról, aki elvesztette mindkét gyermekét, amikor a szigetre lecsapott a cunami 2004 végén. Az anya a házban volt, a gyerekek kint játszottak a ház előtt. Aztán jöttek a hullámok és elsodorták a gyerekeket, az anyát a gyász kínjai között hagyva. Választhatsz mást is, gondolhatsz egy olyan afrikai gyerekre is, aki elvesztette AIDS-es szüleit és most a nagyszülők nevelik.

Vagy egy elhagyott utcagyerekre Indiában vagy Brazíliában, amint élelmet koldul, és esélye sincs arra, hogy iskolába járjon, és otthonra, szerető családi kapcsolatra leljen. Érezd úgy, hogy az a gyerek a sajátod, osztozz a szenvedésében, és fejlessz ki egy erős kívánságot magadban, hogy szűnjenek meg a gyerek szenvedései.

Formulaként használhatod ezt az egyszerű mondatot: „Szabaduljon meg ez az ember a szenvedéstől, szabaduljon meg ez az ember a nyomorúságtól!” Összpontosíts az általa tapasztalt szenvedésre, azonosulj mélyen vele, és fejlessz ki egy őszinte kívánságot magadban, hogy érjenek véget a szenvedései. Tégy így újra és újra, míg az együttérzés meg nem rázza, meg nem remegteti a szíved. Amikor vesszük a bátorságot, és közvetlenül bepillantunk a világ szenvedésébe, és nem hátrálunk meg, nem fordulunk el türelmetlenül, gyakran összetörik a szívünk. Ha így történik, hadd legyen! Csak ülj tovább és fogadd el, ahogy az együttérzés elönti, elárasztja a szívedet. Ahogy egyre inkább megbarátkozol ezzel az érzéssel, a tudatod is fokozatosan le fog nyugodni, és képes leszel az együttérzést és a nyugalmat kiegyensúlyozni.

Hogy kiterjeszd az együttérzést, most válassz néhány embert, akik különféle szenvedésnek vannak alávetve. Választhatsz olyan eseteket, amiknek tanúja voltál, vagy olyanokat, amiket újságban olvastál, vagy amit a hírekben hallottál. Azonban kezdetben nem kell nagy csoportokat választanod, hanem csak négy-öt embert. Például gondolhatsz arra az afgán földművesre, aki elvesztette a feleségét és a lányát egy Predator robotrepülégép támadásában; a kambodzsai tinédzserre, akinek felrobbantak a lábai egy taposóaknán, és aki minden nap élelmet koldul; a szecsuáni anyára Kínában, aki elvesztette a gyermekeit, amikor az iskolát elpusztította egy földrengés; az asszonyra Sierra Leonéban, akit elraboltak, és gyermeket szült fogvatartójától; a nigeri asszonyra, akinek csont és bőr az összes gyereke.

Mindegyik esetben fejleszd ki az azonosulás elmélyült érzését, érezd, hogy egy vagy velük. Haladj rajtuk körbe-körbe, az elsőtől az utolsóig, így tovább újra és újra, amíg az együttérzés megindítja a szívedet. Ha nehéznek találod az együttérzés felkeltését, gondolj az adott személyre, mint a rokonodra. Ha egy idősebb embert választottál, gondold azt, hogy ő az anyád vagy az apád. Ha korodbelit választottál, gondolj rá mint fivéredre vagy nővéredre. Ha sokkal fiatalabb személyt válaszoltál, úgy gondolj rá, mintha a fiad vagy lányod lenne.

Amikor az együttérzés már lágyan áramlik, folytasd, hogy megerősítsd. Ezután tudod kiterjeszteni, ahogy azt a szerető-kedvességgel tetted. Képes vagy kiterjeszteni az összes kontinensre: sugározd az együttérzést egy kontinens összes lakójára, addig, amíg határozottan nem érzed a sugárzást. Ezután térj át a következő földrészre. Ezután vedd sorra a különböző létbirodalmakat, arra gondolva, hogy a lényeket minden birodalomban, az annak megfelelő sajátos szenvedés sújtja. Az istenek nem látják azt a tényt, hogy alacsonyabb létbirodalomba zuhanjanak; az emberek az éhségtől, a háborúktól, a nyomortól, a kizsákmányolástól, a nyugtalanságtól, a depressziótól szenvednek; az állatok a rettegéstől, az éhségtől, az erőszaktól; a boldogtalan szellemek csillapíthatatlan éhségtől és szomjúságtól szenvednek; a pokollakók pedig pokoli kínoktól. Mindannyian alá vannak vetve az öregedésnek és a halálnak. Végül terjeszd ki az együttérzésedet minden lényre, minden létbirodalomra az egész világegyetemre mind a tíz irányban.

A buddhizmus erőssége, a szerető-kedvesség és az együttérzés kifejlesztésére irányuló erőteljes meditációs módszerek. Valamennyi világvallás magasztalja a szeretetet és az együttérzést, ám a buddhizmus pontos, lépésről lépésre megvalósítható módszert is kínál e nagyszerű erények felkeltésére és fejlesztésére. A szeretet és az együttérzés ilyen nagyra értékelése miatt lehet, hogy azok, akik hagyományos buddhista országokban tesznek látogatást, a helyieket melegszívűnek, kedvesnek és barátságosnak találják.

Mindazonáltal azt hiszem, hogy a hagyományos buddhizmusnak van egy kritikusan gyenge pontja. Nem hangsúlyozza eléggé a szeretet és az együttérzés kifejezését olyan konkrét tettekben, amelyek egy sokkal igazságosabb és egyenlőbb társadalmi rend kialakítását tűzik ki célul, azt támogatják. Mi buddhisták a szeretetet és az együttérzést hajlamosak vagyunk magasztos tudatállapotnak tartani, amit azért értékelünk, mert segítenek legyőzni az olyan negatív egyéni tulajdonságainkat, mint a harag, a gyűlölet, a rosszindulat és a gonoszság. Véleményem szerint, ami talán egy kicsit provokatívnak tűnhet, a hagyományos buddhizmus nem igazán törődik a szeretet és az együttérzés mobilizálásának szükségességével, amelyek egy igazságos társadalom és egy harmonikus világra való törekvés eszközei lehetnének. Míg a keresztények élénk érdeklődést mutatnak az iránt, hogy megtanulják a buddhizmustól, hogyan élhetnek szemlélődő életet, úgy érzem, hogy a buddhizmusnak is sok tanulnivalója van a kereszténységtől, hogyan fejezhetné ki a szeretetet és az együttérzést a gyakorlatban.

Ha a szeretet meditációs gyakorlata tényleg elülteti a szívünkben a mások iránti őszinte gondoskodást, akkor tennünk kell valami jót mások boldogulása érdekében. Ha tényleg rendelkezünk a lények iránti együttérzéssel, dolgoznunk kell a szenvedéseik csökkentésén. Tegyük fel, egy nap hazatérünk, és azt látjuk hogy házunkban tűz ütött ki. Tudván, hogy gyerekeink bent vannak, nem maradnánk odakint, így gondolkodva: ,,Ó, bárcsak megmenekülnének a gyermekeim a házból!” Épp ellenkezőleg, azt tennénk, ami a megmenekülésüket leginkább szolgálja, és nem nyugodnánk addig, amíg biztosak nem lennénk abban, hogy gyermekeink biztonságban vannak. Hasonlóképpen, úgy kell gondolnunk az egész emberiségre, mint saját gyermekeinkre, akiket különféle szenvedés kínoz, és megteszünk minden tőlünk telhetőt, hogy enyhülést hozzunk nekik.

Az ideális buddhista gyakorlásban, nézetem szerint, az ember egyesíti a belső meditatív fejlődést a kifelé, a világ felé irányuló cselekedettel. Amikor a szeretetet és az együttérzést meditációs gyakorlatként fejlesztjük, szívünkben hatalmas erőt keltünk, ami képes lesz kirobbanni, és jelentős átalakulást okozni, sokak hasznára válni. A szívünkben rejlő szeretetnek és együttérzésnek azonban meg kell találni azokat a csatornákat, amelyeken keresztül kiáradhat, és konkrét tettekben ölthet formát. Szeretetünk kifejeződését nem bízhatjuk a véletlenre vagy a nyers érzelmek szeszélyére. Hogy a szeretet a változások közvetlen kiváltója legyen, meg kell vizsgálnunk azokat a lehetőségeket, amelyek alkalmasak mások segítésére. Ezután választanunk kell egy mozgalmat, vagy egy jó okot, ami felébreszti a szenvedélyünket, és a szolgálatra ösztönöz minket.

2008 közepén néhány tanítványommal megkerestük a módját annak, hogy aktív kifejezést adjunk a szeretet és az együttérzés buddhista elképzeléseinek, és eldöntöttük, hogy megalakítunk egy szervezetet, amit a világon található nyomor enyhítésének szenteltünk. Formálisan is megalapítottuk a szervezetet, amit Buddhist Global Relief (BGR)-nek neveztünk. 2008 júniusában eldöntöttük, hogy kifejezetten a globális éhezés problémájára fogunk összpontosítani. A Buddha az éhezést a legrosszabb betegségnek, az élelem adományát pedig „az élet ajándékának” nevezte. A világon élő 6,5 milliárd ember közül több mint egy milliárdot sújt a tartós éhezés és az alultápláltság, és közel 2,5 milliárd ember él a szükségesnél szűkösebb étrenden. Évente tízmillió ember hal éhen, több mint a felük gyerek. Ez azt jelenti, hogy évente rendszeresen meghal öt-hatmillió gyermek az éhségtől, vagy az éhezés következtében fellépő betegségektől, minden ötödik, hatodik másodpercben egy.

Felismertük, hogy a globális éhezés problémája túl széleskörű ahhoz, hogy egyedül harcoljunk ellene, ám az együttérzés hívása arra indított, hogy kivegyük a részünket szélesebb értelemben vett buddhista közösségek megsegítésében. Működésünk első évében elindítottunk három kísérleti projectet Burmában, Sri Lankán és Vietnámban: élelmiszersegélyeket adtunk kitelepített embereknek Sri Lanka északi területén; élelmiszerutalványokat osztottunk kambodzsai fiatal lányoknak és a családjaiknak, hogy a gyereklányok iskolába tudjanak járni; iskolai egyenruhával és egyéb tanszerekkel láttunk el észak indiai alacsony kasztba tartozó gyermekeket; és Nigerben, a Helen Keller Inernationallal együttműködve élelmiszer-kiegészítőket adtunk kisgyerekeknek, várandós nőknek és szoptatós anyáknak. Szervezetünk teljesen önkéntes alapon működik, így költségeink minimálisak, és a felajánlások 95%-a közvetlenül a projektekre fordítódik.

Veszélyekkel és zavarodottsággal teli korunkban a szellemi és társadalmi mozgalmak nem tudnak már megmaradni elszigetelten a saját területükön, mind áttörték már a merev határokat. Korunk legnagyobb szociális megrázkódtatásai – a globális felmelegedés, a széleskörű nyomor, a háborúk, az etnikai konfliktusok, az emberi jogok megsértése, az állatokkal való kegyetlen bánásmód – mind az emberi lélek magvában lévő mély válságból származnak. Az emberiséget sújtó fekélyek begyógyítása valami sokkal hatásosabbat igényel, mint nemzetközi tanulmányok készítését és technológiai innovációt. A tartós válasznak etikai és szellemi természetűnek kell lennie. Az egyetlen megoldást, ami tényleg képes működni, az alapoknál kell keresni, az emberi tudat mélységében. Leginkább a bölcsesség világméretű felébredésére van szükségünk, ami megtestesíti az igazság időtlen törvényeit, és a határtalan szeretetet és együttérzést, ami minden érző lényre kiterjed. Azonban korunk válságait gyógyítandó, a szeretetnek és az együttérzésnek nem csak a magasztos spirituális elképzelésekként kell szolgálnia. Ösztönzővé kell válnia, ami cselekvésre késztet minket, hogy fáradhatatlanul munkálkodjunk mások szenvedésének megszüntetése, és hosszútávú jólétük és boldogságuk megteremtése érdekében.

Kategória: Meditáció

Copyright by Fenyvesi Róbert, 2010

Felhasználás feltételei:

Frissítve: May 30, 2012, at 04:54 PM

Hogyan bánjunk a fájdalommal?

Szerző: Tiszt. Dhammaszámi

Fordította: Fenyvesi Róbert

Forrás: Mindfulness meditation made easy, Chapter 3

Eredeti mű címe: Mindfulness meditation made easy, Chapter 3

Ülő meditáció

Az ülő meditációban egy idő után fájdalom és zsibbadásérzet jelenik meg. Ezek az érzetek lehetnek a viszketés, elgémberedés, feszültség és egyes testrészek könnyűnek vagy nehéznek érzése. Ezeket az érzéseket mind meditációs tárgynak (védaná) tekintjük. Ma arról fogunk beszélni, hogyan kezeljük ezeket.1

Védaná

A fájdalom védaná az érzések vagy érzetek egy fajtája. Azonban az érzéseknek különböző típusai vannak: kellemes, kellemetlen vagy semleges. A fájdalom: kellemetlen érzés. Az érzés a védaná, a pszichofizikai jelenségek megállás nélküli működésének részfolyamata. Akkor jön létre, ha a szem, a fül, az orr, a nyelv, a test vagy a tudat kapcsolatba kerül a nekik megfelelő érzéktárgyakkal. Egyszerűen: hatféle módon érzékelünk - a látás, hallás, szaglás, ízlelés, érintés és a gondolkodás útján. A védaná, legyen akár kellemes, kellemetlen vagy semleges, valaminek a tapasztalata, aminek tudatában vagy. A pszichológia nyelvén szólva, a kognitív (megismerési) folyamat része. Több mint pusztán érzékelési állapot.

Nem kezdjük a meditációt a kellemes vagy a semleges érzések feletti szemlélődéssel, mert a legtöbb esetben ezek nem annyira tiszta, egyértelmű érzések, mint a fájdalom. Nem kezdünk egy nehezebben felismerhető tárggyal. A fájdalomhoz képest a kellemes érzés sokkal kevésbé (könnyen) megismerhető, a semleges pedig az egyik legkevésbé észrevehető egy kezdő számára. Ezért beszélünk a fájdalomról, mivel majdnem minden meditáció alkalmával találkozunk vele. Hogy miként kezeljük a feszültséget, zsibbadtságot és a többi kellemetlen érzést, esetleg a semleges érzéseket, arról lesz szó az alábbiakban.

A fájdalom, amikor jelentkezik, rendkívül fontos üzenetet közöl számunkra. Ha elfogadjuk és annak fogjuk fel a kapott üzenetet, ami, képesek leszünk bölccsé válni. Ha nem, akkor hajlamosak leszünk türelmetlenné válni vagy megpróbáljuk határozottan elutasítani. Nincs elég bátorságunk megfigyelni, még kevésbé természetét feltárni.

Megszemélyesített fájdalom

Úgy a fizikai, mint a mentális fájdalomnak mindig van oka. Minden, ami történik egy folyamat része. Ülés közben fájdalom keletkezhet a lábainkban, a hátunkban, vállainkban vagy a nyakunkban. Amikor létrejön, rendszerint azonosítjuk a fájdalmat önmagunkkal. Megszokásból gondolkozni, sőt ítélkezni kezdünk magunk fölött. Azt mondjuk „fájdalmam van”, ahelyett hogy azt mondanánk „van fájdalom”. Mivel hozzá vagyunk szokva, hogy így reagáljunk, ezt a megközelítést teljesen normálisnak és jogosnak tartjuk. Az első megjegyzés, hogy „fájdalmam van” szubjektív, egy beszennyezett nézet következménye. A második kifejezés „van fájdalom” sokkal tárgyilagosabban mérlegel. Sokkal pontosabb azt mondani „van fájdalom”. Nincs én, amivel azonosítanánk a fájdalmat. Abban a kijelentésben, hogy „fájdalmam van, fáj a fülem, sajognak a vállaim” már megszemélyesítjük a fájdalmat.

Tavaly novemberben egy konferenciát tartottak az Észak-londoni Elfekvőben, „Hogyan bánjunk a fájdalommal” címmel. Meghívtak, hogy adjak elő egy rövid tanulmányt. Ebben azt állítottam, hogy a fájdalom akkor növekszik, ha azonosítjuk azt önmagunkkal. Az emberek nem értették ezt az álláspontot. Voltak akik azt állították, hogy a fájdalom egy személyes tapasztalat. „Amikor nekem fáj…”, mondták, ,,…te nem érzed. Ez személyes.” Tapasztalati szempontból személyes. Ha gyomorproblémáim vannak, fájdalmat érzek. Te nem. Ez személyes, már ami az érzékelést érinti.

Mégis, a fájdalom közös, minden lény számára. Nehezen lehetne perszonalizálni. Épp így, az emberi jogok mindannyiunkhoz tartoznak, nem tudnánk megszemélyesíteni, hogy egy bizonyos emberhez, vagy csoporthoz tartoznak. Az életet a maga teljességében szemlélve, létezik-e bármilyen ,,én”, amivel azonosulhatnánk? Az azonosítás az érzékelésen keresztül a tudatban kreált valami. A mód, ahogyan önmagunkat, és a körülöttünk lévő dolgokat érzékeljük. Az érzékelés azonban változik, ezért ellentmondásos egy állandó ént állítani. Fel kell ismerni a nem-ént, hogy elválasszuk magunkat a fájdalomtól.

Az öt léthalmaz

A Buddha kétféle jelenségként vizsgálta az életet: fizikai és mentális. Pusztán e kettőként. A fizikai állapotnak nincs arra képessége hogy érezzen vagy tapasztaljon, a mentális állapot az, amelyik ezt teszi. Ha a lábujjaid végétől kezdve végigvizsgálod magad, csak ez a két állapot létezik. Ezt tovább osztályozhatjuk, az öt léthalmazzá, ha a mentális jelenségeket négy részre bontjuk, nevezetesen: érzés, észlelés, tudatosság és egyéb mentális képződmények (hozzávetőleg ötven van belőlük)2. Annak a személynek, akit konvencionálisan Dr. Kyaw Thinn-ként határozunk meg, ugyanaz az öt tulajdonsága van, mint annak a személynek, akit U Dhammasami-ként ismerünk. Ez a hasonlóság sokkal nyilvánvalóbb lesz holnap, amikor a test személytelenségén való meditáció technikájáról fogunk beszélni.

Ez azt jelenti, hogy az érzés egy bizonyos ok miatt keletkezik, és amint ez az ok eltűnik, az érzés is megszűnik. Fájdalom keletkezik, mivel sokáig ülünk, sokáig állunk vagy mert a vérkeringés lelassul. Ez az ok. A fizikai és mentális jelenségek léte a fájdalomhoz vezet. Ezek összetartoznak, egy csomagban vannak. Ezért mondjuk hogy khandha, ami azt jelenti, hogy “halmaz”, és ami azokat a dolgokat jelzi, amelyek egy csoportban, együtt működnek. Ebből a csomagból talán szívesen kidobnád a fájdalmat, válogatni szeretnél, azt akarod, hogy csak kellemes érzéseid legyenek. Ez ellentmond a természetnek.

A fájdalomnak különféle fajtái vannak, amelyek különféle okokra vezethetők vissza, mint kemény munka, mentális feszültség, sérülés vagy éppen a kamma. A Buddha azt mondta az Udána egyik szövegében, hogy ha az ember a belátás-meditáció segítségével éberen keresztülgy a fájdalmon, eléget néhány rossz kammát.

Az Én és az Egó kialakulása

Mi hozzuk létre az ,,ént” az öt léthalmazból. Mi teremtünk illúziót a valóságból. Az érzés csak érzés, nem ,,én”, sem az „enyém”. Épp úgy, mint ahogy az U Dhammasami pusztán egy név, amit a közmegegyezés adott. Amikor én kisfiú voltam, úgy hívtak, hogy Sai Kham Mai. Mára ez a név eltűnt. Ha kapnék egy új nevet, a jelenlegi név, U Dhammasami eltűnne. Ha ezek a valóságban léteznek, miért kell eltűnniük? Ahogy ez a megszemélyesítés, az U Dhammasami megjelenik, úgy fejlődik ki az egó is – én, nekem, enyém. Mi teremtjük az ,,ént”, mint az öt léthalmaz megszemélyesítését. Ami létezik, az az öt léthalmaz, ami nem, az pedig az ,,én”. Ez az ,,én” pusztán egy név, amit a konvenció adott az öt léthalmaznak.

Sajnos, függünk ezektől a konvencióktól. Ezért van, hogy amikor fájdalom keletkezik, ahelyett hogy elfogadnák ezt az érzést fájdalomnak, azonosítjuk önmagunkkal. Így sokszorozza meg az egó a fájdalmat. Amikor viszketést érzünk az arcunkban, spontán válaszunk rá a bosszúság. Ez a bosszúság tesz nyugtalanná.

Ha a vipasszaná-meditáció segítségével irányítjuk a tudatunkat, képessé válunk a viszketést, mint pusztán viszkető érzést vizsgálni, nem megszemélyesíteni, hogy ,,én viszketek vagy (nekem) viszkető érzésem van.” Ha egyszer képzetté válunk ebben, a viszketés is elviselhetővé válik, a fájdalom úgyszintén. Ha már egy ideje gyakoroljuk a meditációt, a fájdalom magától csökkenhet. Vagy ha netán folytatódik, és mi annak fogadjuk el, ami, ahelyett hogy megszemélyesítenénk, a fájdalom nem fokozódik, megmarad annak, ami. Nem szaporítjuk a fájdalmat.

Kiterjesztett fájdalom

A páli nyelvben, ha megnövelünk, kiterjesztünk egy dolgot, azt úgy hívják papancsa, ami szó szerint elnyújtott fájdalmat jelent. Amikor a jelenségek ezen ötféle valóságára ,,énként” tekintesz (ditthi – helytelen szemlélet), ragaszkodni kezdesz hozzá (tanhá – ragaszkodás). Ez a helytelen hozzáállás és a ragaszkodás azok a tényezők, amelyek kiterjesztik szenvedéssé azt, ami tényszerűen fájdalom.

A modern pszichológiában a „nárcizmus” kifejezést feleltethetnénk meg a buddhista papancsa (szanszkrit prapancsa) fogalomnak, a „kiterjesztő tényezők”-nek, nevezetesen a ragaszkodásnak (tanhá), önérzetnek (mána) és helytelen hozzáállásnak (ditthi). E három kiterjesztő tényező jelenlétében az öt léthalmazt identitásnak tekintjük, ahelyett, hogy az öt léthalmazt objektíven annak tekintenénk, amik, az ,,én” megteremtése nélkül. Így helytelen érzékelés alakult ki. Ez a problémához való helytelen hozzáállás, akár [abban a tekntetben is], ahogyan a fájdalmat az életben kezeljük.

Vegyük például a fejeden a hajat. Amíg a hajad a fejeden van, szereted, gondosan ápolod. De abban a pillanatban, hogy lenyírva a padlón hever, nem tekinted többé a saját hajadnak. Már nem érdekel mi történik vele. Másodpercek alatt megváltozott az érzékelésed. A haj egy tárgy. A haj természete nem változott. Ami változott, az érzékelésed, az, hogy mit nevezel a hajadnak. Tehát a helytelen érzékelés az egyik összetevő, ami megnöveli a fájdalmat, amit tapasztalunk.

A Buddha és az arahantok az általuk tapasztalt fájdalmat pusztán tárgynak tekintik, objektíven szemlélik. Ezért, habár létezik fizikai fájdalom, nem kapcsolódik hozzá mentális fájdalom. A mentális fájdalom olyan valami, amit mi teremtünk a fizikai fájdalom jelentkezése után. Nem csoda, hogy olyan hatalmas a fájdalom. A fizikai fájdalom tetejére mentális fájdalmat pakolunk, megkétszerezzük, megháromszorozzuk azt. Amikor véletlenül megbotlunk és megütjük a lábunkat, azt mondjuk „jaj de fáj szegény lábam.” Ahelyett, hogy a fájdalomnak szentelnénk a figyelmünket, a lábunkat figyeljük. Következésképpen azonnal növekedni fog a fájdalom. Mint amikor vásárolsz valamit, és kapsz mellé még egyet ingyen, sőt néha még többet is.

Ezért nagyon fontos, hogy helyes hozzáállással rendelkezzünk. Amikor meditálunk, a fájdalmat mint fájdalmat kell tudomásul vennünk. Csak annyit mondj „fájdalom, fájdalom és fájdalom”, ne azt, hogy „nekem fáj”. A „nekem fáj” a hamisan kreált identitás kielégítésére szolgál. Ilyenkor rosszul bánsz a fájdalommal.

Az ,,én” hamis identitásához való ragaszkodás a tanhá. Ez szintén kiterjeszti a fájdalmat. Addig, amíg önmagunkat mint ,,én” határozzuk meg, addig önérzetet (mána) fejlesztünk. Büszke vagy arra az identitásra, amit hamisan teremtettél. Bármivel meg lehet bántani, amit mondanak rád. Úgy véled a büszkeséged sérült, a büszkeség, ami a helytelen érzékelésből született. Képtelen vagy objektíven tekinteni arra, amit rád mondanak. A tanhá és a mána az ítélőképességet is megtépázzák, segítenek kiterjeszteni a szenvedés különböző fajtáit.

Amikor meditálunk, megpróbáljuk a tárgyat mint tárgyat szemlélni. Természetesen ez nem jön létre azonnal a meditációnk alatt. Úgy fogunk rá tekinteni, mint amihez hozzá vagyunk szokva. Mégis megpróbáljuk a dolgokat annak tekinteni, amik. A bánatot bánatnak, az iszonyt iszonynak, az izgatottságot izgatottságnak, a viszketést viszketésnek, a hajat hajnak. Ahogy a fejedet borító hajra is másként tekintesz miután levágták és ott hever a padlón, vagy kidobták a szemetesbe, ez az észlelés is személyes, manipulatív, nem objektív. Azon vagyunk, hogy megszabaduljunk azoktól az észlelésektől, amelyek folyton becsapnak bennünket. Hogy megszabaduljunk tőlük, az első, hogy a helytelen észlelést annak ismerjük fel, ami. A dolgokat úgy látni, ahogy azok vannak, ez a meditáció végső célja.

A fájdalomhoz való helyes hozzáállás

A fájdalom mindenki számára nyilvánvaló. Nem érdekli a bőrszín, a nemzetiség, a nem, a szociális, vagy akadémiai státusz. Senkit sem kímél. A fájdalom a valóságban létezik. Nem változtatja természetét. Ez szenvedés. Ez az, amiről a Buddha beszélt. Ez a szenvedés igazsága. A fájdalom az élet része. A vipasszaná-meditáció segítségével, amit tennünk kell, hogy nem futunk el a fájdalom elől, hanem szembenézünk vele. Nem utasítjuk el, hanem elfogadjuk.

Az élet sosincs távol a fájdalomtól. Az életünk fájdalommal kezdődik. Amint kibújunk anyánk méhéből, sírunk, mert a bába kezének érintése fájdalmas egy újszülött számára. A bába olyan gyengéd próbál lenni, amennyire csak lehetséges, de ez mégsem elegendő egy gyermeknek, aki először találja szemben magát a külvilággal. Ennek ellenére az anya boldog, mikor először hallja felsírni gyermekét. Senki sem tud semmit tenni, csak a baba képes hozzáigazítani magát a szituációhoz. Fel kell nőnie, hogy együtt tudjon élni vele. Mikor egy kicsit idősebb lett, pár órával később, ráhangolódik a fájdalomra, nem sír többé ugyanazért. Nekünk is fel kell nőnünk bölcsességben, hogy szembenézhessünk a nagyobb fájdalmakkal, még akár a mentális fájdalmakkal is.

Meg kell találnunk a módot arra, hogy harmóniába kerüljünk a fájdalom néhány fajtájával, módot arra, hogy elfogadjuk, hogy tanulhassunk tőle. Ez nem azt jelenti, hogy a fájdalom minden fajtájával együtt kellene élnünk. Teljesen rendben van fájdalomcsillapítót szedni, hogy enyhítsünk egy rendkívüli fájdalmat. Viszont azt a fájdalmat, ami nagyon is a hétköznapi élet jellegzetessége, el kell fogadni, figyelni kell, és tanulni belőle.

Egyet pillanat, amit együtt töltesz a fájdalommal, a föld legbölcsebb emberévé tehet, ha van elegendő türelmed és éberséged közvetlenül tanulni belőle. Akár meditálsz, akár nem, ha egy óránál többet ülsz, valamiféle fájdalmat fogsz tapasztalni. Testünk képes fájdalmat produkálni, és ez mindig így lesz. Nagyon fontos, hogy ne zavaró dolognak, hanem meditációs tárgynak tekintsük a fájdalmat. A vipasszaná-meditáció egy mindent magában foglaló technika, ami mindent meditációs tárgynak tekint.

A türelem kifejlesztése a fájdalom segítségével

A fájdalommal való foglalkozás segíteni fog a türelem, a tudat egy másfajta alapminőségének kifejlesztésében. A meditáció időtartama alatt készítsd fel a tudatodat arra, hogy szembenézzen [a fájdalommal], és tanulni tudjon a fájdalomtól! Ne akard gyakran változtatni a testtartásod, mert elszalasztod a nagyszerű lehetőséget, hogy tanulj valamit a fájdalomtól! A legnagyszerűbb páli kommentátor, Tiszteletreméltó Buddhagósza, híres munkájában a Viszuddhimaggában, a Megtisztulás ösvényében azt mondja, hogy a [csak] fájdalom elleplezhető a testtartás váltogatásával. Légy eltökélt abban, hogy megismered az összes fájdalomra adott reakciódat, úgymint irtózás, türelmetlenség, kielégítetlenség, harag, nyugtalanság, kiábrándultság és összezavarodottság! Csak ha foglalkozunk a türelmetlenséggel és megpróbáljuk megérteni, akkor leszünk képesek kifejleszteni a türelmet. A türelem és a türelmetlenség két mentális állapot, amelyek kizárják egymást. A türelmetlenség tudatosítása vezet a megismeréshez. E megértés birtokában tudjuk gyökeresen kitépni. A türelmetlenség nem olyasmi, amit ki tudsz dobni a kukába, mert nem szereted. Fel kell ismerni és meg kell érteni, mielőtt ténylegesen eltávolítjuk.

A gyakorlás (meditáció) egy bizonyos szintjén megjelenő erős fájdalom azt mutatja, hogy a szemlélődés jelentős fejlődést ért el. Éles fájdalom, [akár olyan,] mintha késsel szurkálnák a testet, is tapasztalható lehet. Ha az ember abbahagyja a szemlélődést, az érzékelés talán eltűnik, és visszatér, amikor folytatja. Ekkor különösen fontos, hogy egy tanító szoros felügyelete alatt gyakoroljunk, hogy minden fejlődési szintet meg tudjunk beszélni és világosan meg tudjunk érteni. Ezek az érzések törvényszerű, hogy jelen legyenek a testben, de eltűnnek, amikor a szemlélődés nem elég fejlett a megfigyelésükhöz. Sose habozz szembenézni az ilyen kellemetlen érzésekkel! Csak menj tovább bátran és határozottan, amíg túllépsz rajtuk!

Egyszer majd ezek az erős reakciók elmúlnak, mialatt az éberség tovább fejlődik, és a kevésbé nyilvánvaló érzések, mint az öröm (píti), a boldogság-érzet (szukha) és a semleges érzések (upekkhá) kerülnek előtérbe. Ez csak azon a ponton tapasztalható, amikor a tudat kellőképpen független az érzékszervi kapcsolattól (számisza). Vannak, akik azt állítják ezen a szinten, hogy legyőzték a fájdalmat (védaná). Az erős fájdalom talán már nincs jelen, de az érzések egyéb fajtái még megvannak. Az ember méltóságteljesnek tűnik, mert a fájdalom már nem kínozza . Ilyenkor már nagyon-nagyon hosszú ideig képes ülni, anélkül hogy fájdalmat tapasztalna. Azonban a kellemes érzéseket is muszáj az éberség erős figyelme alatt tartani, azért, hogy megértsük valódi természetüket.

Megérteni

Minden érzéssel, kellemessel, kellemetlennel vagy semlegessel egyformán kell bánni, bármiféle ítélkezés nélkül! Ítélkezésmentesnek lenni, a vipasszaná-meditáció egyik alapja. Érthető, hogy kellemes vagy legfeljebb semleges érzést szeretnénk tapasztalni, de semmiképpen sem kellemetlent. Ez a megrögzött elvárás zárja el a tudatunkat attól, hogy meg tudjuk vizsgálni az olyan kellemetlen érzéseket, mint a fájdalom vagy az izgalom. Így válik a tudat ítélkezővé és merevvé, ahelyett hogy szabad és rugalmas lenne.

Nem értettük meg az érzéseket, amíg nem ugyanúgy bánunk velük, és nem vizsgáljuk ösztönösen úgy őket, mint egy másik tárgyat. Az érzések megismerésének a keletkezésükre irányuló közvetlen tapasztalásból kell fakadniuk. Ha nem tesszük, nem fogjuk tudni megragadni az érzések valódi természetét, képtelenek leszünk fenntartani az örömteli érzést. Ugyanígy képtelenek leszünk arra, hogy a kellemetlen érzés újbóli megjelenését elkerüljük. Ez pusztán azért van, mert nem vagyunk urai az érzéseinknek.

Ezért az észleléseket pusztán a megfigyelés révén kell osztályoznunk, ahogy a tudósok gyűjtenek adatokat, hogy megértsenek egy anyagot, mindenféle előzetes következtetés nélkül, bármi is legyen majd a végeredmény.

Talán már ismerjük a szentiratokból, hogy az érzések állandótlanok. Azonban nem szabad úgy belemerülnünk az éppen felkélő fájdalom megfigyelésébe, hogy a tudatunk befolyásolja azt. Ezen a módon nem szabad előítéletet alkotnunk a végeredmény tekintetében, mielőtt szembenéztünk volna vele! Minden előre gyártott vélemény, még ha igaz is, megakadályozza az embert abban, hogy az egész képet lássa, nem segít abban, hogy a tudat rugalmassá váljon.

A fájdalom az Első Nemes Igazságban

„Bhikkhuk! A szenvedés igazságát, ebben az esetben a fájdalmat, teljesen fel kell ismernetek, el kell fogadnotok és meg kell értenetek! Ilyen tanítás nem volt hallható eleddig. Meglátva, felismerve, teljesen elfogadva és megértve, a szemek kinyíltak, belátás, bölcsesség, tudás és világosság kélt fel.” Ezt a kinyilatkoztatást tette a Buddha, az első prédikációjában.

Teljesen elfogadta a fájdalmat, úgy ahogy volt, és megbizonyosodott, hogy ez egy alapvető igazság, nincs mögötte teremtő. A maga módján működik, és senki sem kényszeríti ránk. Ez az anattá tanítása. Az ember nem várhatja el a fájdalomtól, hogy ne legyen fájdalom. A fájdalom csupán fájdalom, semmi más. A fájdalom természete kínzó, gyötrelmes és kényelmetlen. Ez a szenvedés. A Buddha annak látta, ami. Többé már nem reagált rá, amikor szembetalálkozott vele.

Az életünk, jelen esetben a fájdalom megtapasztalása, az, amit a buddhizmus az első nemes igazságként tanít. Nem szökhetünk el ez elől az igazság elől. Lehetetlen elmenni mellette. A mód, hogy megszabaduljunk tőle, a tudatosítása, felismerése és megértése. Ha egyszer megértjük, és képesek leszünk elfogadni, a fájdalom is kisebbnek fog tűnni. Képesek leszünk arra, hogy jobban megbirkózzunk vele. Ezen a szinten a fájdalom a számos különböző meditációs tárgyak egyikévé válik. Az erős fájdalom fenn fogja tartani a tiszta figyelmet, de többé már nem lesz elviselhetetlen. A buddhista módszer a fájdalom kezelésére nem az elmenekülés, hanem az, hogy szembenézünk vele. Természetesen a Buddha sem lenne ellene, hogy fájdalomcsillapítót vegyél be, ha fizikailag erős fájdalmat érzel, mint ahogy erről már volt szó korábban. A Buddha abban próbál segíteni neked, hogy ne teremts még több fájdalmat abból, amit már úgyis tapasztalsz.

A fájdalom kezelése a meditáció alatt

Most beszéljünk arról, hogyan bánjunk a fájdalommal meditáció közben. A legfontosabb, hogy legalább két meditációs tárgyad legyen. Ha csak egy van (pl. a fájdalom), a fájdalom könnyen eluralkodik a tudatodon, és ennek következtében lehet hogy izgatottá, csalódottá stb. válsz. Hogy szilárd tudattal figyelhesd meg a fájdalmat, két meditációs tárgyra van szükséged. A ki- és belégzést választhatod elsődleges tárgynak. Amikor fájdalom keletkezik, (vagy akár zsibbadás, viszketés vagy feszültség), meg kell figyelned a fájdalmat három vagy négy alkalommal, majd hagyni! Ezután lehetőleg térj vissza a figyelem elsődleges tárgyához, a be- és kilégzéshez.

Ez idő alatt a fájdalom lehet, hogy csökken, de az is lehet, hogy erősödik. Amennyiben erősödik, térj vissza a fájdalomhoz, és figyeld meg újra – fájdalom, fájdalom, fájdalom - háromszor vagy négyszer, majd hagyd el, és térj vissza a légzéshez. Fantasztikus dolog, ha képesek vagyunk arra, hogy a fájdalmat objektíven figyeljük, akár egy filmet! Nagyon klassz! Nincs szükség arra, hogy hangsúlyozzam, mennyire nagyszerűen, mennyire boldogan kéne érzed magad, ha nem fáj semmid. De képzeld csak el, mennyire nagyszerű, amikor képes vagy kiállni a fájdalmat, dolgozni vele, fenntartani a szilárdságodat, nyugodtnak, békésnek és higgadtnak maradni akkor, amikor fájdalom keletkezik. Mennyire nagyszerű az, ha képes vagy a fájdalmat pusztán figyelni!

Ha a fájdalom tovább erősödik, meg kell hogy látogasd harmadszor is, és ekkor egy kicsit tovább kell időznöd nála. Ne hagyd ott azonnal, maradj vele és vizsgáld meg, összpontosítsd a figyelmed arra a bizonyos helyre, ahol a fájdalom jelentkezik! Ezután a fájdalom lehet, hogy csökken, de lehet hogy erősödik, ha nem tartod ellenőrzésed alatt. Ha csökken, térj vissza az elsődleges tárgyhoz. Amennyiben erősödik, maradj vele, vizsgáld tovább, kitartással! Ha a fájdalom elviselhetetlenné válik, meg is változtathatod a testtartásodat, hogy enyhítsd. Győződj meg róla, hogy tényleg csak akkor mozdulsz meg, ha valóban elviselhetetlen, és nem a fájdalom elutasítása miatt!

Ha képesek vagyunk megállítani vagy erősíteni a fájdalmat, akkor az anattá (éntelenség) tanítása nem állja meg a helyét. A Buddha, második beszédében ezt mondta: „Nem tudod megváltoztatni a fájdalom természetét. Nem tudsz változtatni a boldogság, vagy boldogtalanság természetén.” Ezek természetesek, és pusztán természetük szerint működnek, nem pedig az ember kívánsága szerint. Ezt hívják anattának. Tehát próbálj meg dolgozni a fájdalmon, megfigyelni a fájdalmat. A fájdalom természete épp olyan, mint bármilyen más tárgy természete. Ha behatóan megfigyeljük a fájdalmat, belátást és megértést fog adni számunkra. A fájdalomra úgy tekints, mint egy meditációs tárgyra! Szilárdan határozd el, hogy megfigyeled és alaposan megvizsgálod!

Kérdések és válaszok

Kérdés: Melyik szinten avatkozik be, ha a fájdalom elviselhetetlenné válik meditáció közben?

Válasz: A fájdalom megfigyelésének, és a légzés figyeléséhez való visszatérésnek a harmadik köre után, ha a fájdalom erősödik, és elviselhetetlenné válik, megváltoztathatod a testtartásodat. De mielőtt megtennéd, meg kell figyelned a változtatásra irányuló szándékod: szándék, szándék, szándék, és amikor megváltoztatod a tartásod lassan, figyeld meg a változás minden fázisát: mozgás, mozgás, mozgás, emelés, emelés, emelés, lehelyezés, lehelyezés, lehelyezés, érintés, érintés, érintés, és így tovább! Ha fellép az enyhülés érzése, figyeld meg azt is alaposan! Ezután lassan térj vissza a légzéshez! Meditáción kívül is meg tudod figyelni a fájdalmat tudatossággal, anélkül hogy megszemélyesítenéd, vagy azonosítanád azt önmagaddal. Ezután megteheted a szükséges lépéseket, amelyek enyhítik a fájdalmat.

Kérdés: Létezhet két gondolat egy időben?

Válasz: Amíg a koncentrációd (szamádhi) gyenge, addig érezheted úgy, hogy két, vagy több gondolat, vagy érzés van egyszerre. De ez valójában nem igaz.

Kérdés: Ez azért van, mert ha a koncentrációnk erős, akkor a tudatunk képes teljesen összpontosulni csupán egyetlen tárgyon?

Válasz: A meditációban három szint van – egy tanuló, egy irányító és egy megszabadító szint. Először meg kell tapasztalnunk, mi megy végbe a fájdalom alatt, és meg kell tanulnunk elfogadni azt. Megtanulod, hogyan legyél inkább elfogadó, mintsem elutasító. Aztán, ha már elfogadóvá váltál a fájdalommal szemben, elkezdheted kezelni. Most jött el az ellenőrzés ideje. Elfordítod a tudatodat más dolgok felé.

Amikor a Burmai Shan Államból, Taunggyiből származó Dhammayatana Sayadawgyin sérvműtétet kellett végrehajtani, elutasította az altatást. A sebészek nem merték megoperálni altatás nélkül. Megkérdezték Dr. Aung Khin Hsint-t, aki akkor az egészségügyi osztály főigazgatója volt, hogy mit tegyenek. Ő ismerte a Sayadaw-t. Azt mondta a sebészeknek, ha a beteg aláírja hogy megtagadja az érzéstelenítést, akkor meg kell műteniük. Feljegyzés is készült a Taunggyi-i Sao Sam Toon Kórházban arról, hogy a Sayadawgyi érzéstelenítés nélkül esett át az operáción. Lehetséges ellenőrzésünk alatt tartani a fájdalmat egy másik tárgy segítségével. Van aki zene segítségével tartja ellenőrzés alatt. A vipasszanában a fájdalom megfigyelése van előtérben, még akkor is, ha a tudat, pusztán az egyik meditációs tárgyként tekint rá. Ha az összpontosítás erejét arra használod, hogy a tudatod elfordítsd a fájdalomról, lehet, hogy komoly megkönnyebbülést eredményez, de a fájdalom megértését nem. A vipasszána-meditáció a fájdalmat eszközként használja, hogy elérje a szenvedéstől való megszabadulást.

Emlékezz, hogy a születésünk pillanatától a halálunkig a fájdalom mindig velünk lesz. A kérdés csak az „mikor tűnik fel” és hogy „képesek leszünk-e kontrollálni”. A fájdalom szerves része az életünknek.

Néhány meditáló helytelen felfogással rendelkezik. Azért próbálnak meditálni a fájdalmon, hogy eltüntessék. Az a nézet, hogy a meditáció biztosan megszabadít a fájdalomtól, teljesen elhibázott. A meditáció célja és törekvése nem a fájdalomtól való megszabadulás. A fájdalom a Dhamma. Arra ösztönöz téged, hogy gyere és nézd meg magad, milyen is ő. Jönni és nézni (éhi-passzikó), ez a Dhamma természete.

Kérdés: Keresnünk kell a szenvedés igazságát, a dukkha szaccsát miközben meditálunk?

Válasz: Amit megpróbálunk, az ennek az igazságnak a megértése. Nem muszáj keresnünk. A meditáció minden tárgya a szenvedés igazsága. Amit szükséges, hogy lássunk. Már itt van. Ahogy azt előbb már kifejtettem, a gyakorlás kifejezéseivel élve, az éberség (szati), és a tiszta megértés (szampadzsannya) a cél. Tudatában lenni a fájdalomnak, annak megértéséhez vezet. Továbbmegyek, tudatában lenni az okoknak, a fájdalom megszűnéséhez vezet. Tehát kezdesz többet megérteni a fájdalomból. Úgy fogod megérteni, mint dukkha szaccsát, a szenvedés igazságát. Amit teszünk, a fájdalom megfigyelése és elfogadása, bármiféle ítélkezés vagy okoskodás nélkül. Szemléljük, megfigyeljük, azután megvizsgáljuk. Nem filozofálunk azon, hogy mi a fájdalom, hanem közvetlenül megtapasztaljuk, hogy a fájdalom közvetlen megismerésére tegyünk szert.

1. A burmai védaná szó a páli védaná szóból származik, ami egyaránt jelenti az érzékelés különböző fajtáit, úgy a jót, mint a rosszat, vagy akár a semleges érzést is. A burmai kifejezés azonban nem tartalmazza mindet. Csak a rossz érzésekre, a fájdalomra, a zsibbadásra, a dermedtségre használják. Néha szellemi kínokat is jelent.  ↩

2. szankhárá (páli) – a szóbeli tanítások alkalmával mint „gondolatok és érzelmek” („thougts and emotions” ) határozta meg a Sayadaw. Gyakori magyar fordítása még a „késztetések”, mivel a gondolatok vagy érzelmek, mentális formációk késztetnek minket cselekvésre (kamma). Egyes fordítók és elemzők a szankhárát pusztán (egyéb)csoportként írják le, minden olyan mentális jelenség gyűjtőfogalmaként, amelyek a fent említett háromba nem férnek bele. Erre utal a Sayadaw fenti interpretációja is. Az abhidhamma-irodalom kb. ötvenet ír le belőlük, erre utal a zárójelben lévő megjegyzés. (a ford.)  ↩

Kategória: Meditáció

Copyright by Fenyvesi Róbert, 2009

Felhasználás feltételei:

Frissítve: June 30, 2012, at 03:21 PM

Kérdések Ácsán Cshának

Szerző: Ácsán Cshá

Fordította: Fenyvesi Róbert

Forrás: BuddhaNet

Eredeti mű címe: Questions & Answers with Ajahn Chah

Kérdés: Nagyon keményen igyekszem a gyakorlásban, mégis úgy néz ki, hogy nem vezet sehová.

Válasz: Ez nagyon fontos. Ne akarj eljutni sehová a gyakorlásoddal. Épp az a vágyad, hogy szabad legyél, hogy megvilágosodjál, gátolja a szabadságodat. OIyan keményen próbálkozhatsz, ahogyan csak akarsz, lelkesen gyakorolhatsz éjt nappallá téve, de ha a tudatodban él még egy kicsit is a vágy, hogy elérj valamit, sosem lelsz békére. Az ebből a vágyból fakadó energia csak kétséghez és nyugtalansághoz vezet. Teljesen mindegy, hogy milyen hosszan, milyen keményen gyakorolsz, a vágyból sosem fog felkélni a bölcsesség. Tehát egyszerűen csak engedd el! Figyeld a tudatot és a testet éberen, de ne próbálj elérni semmit sem. Ne ragaszkodj még a megvilágosodás gyakorlásához sem.

Kérdés: És mi a helyzet az alvással? Mennyit kell aludnom?

Válasz: Ne engem kérdezz, én erre nem tudok válaszolni. Egyeseknek jó az átlag négy óra éjszakánként Valójában az a fontos, hogy te magad figyeld és tapasztald meg. Ha megpróbálsz túl keveset aludni, a tested kényelmetlenül fogja érezni magát, és úgy bajosan lehet fenntartani az éberséget. A túl sok alvás viszont tompa vagy nyugtalan tudathoz vezet. Találd meg magadnak a természetes egyensúlyt. Körültekintően figyeld meg a tudatot és a testet, tarts rendszert az alvásban, amíg megtalálod az optimumot. Ha felébredsz, de rögtön a másik oldaladra fordulsz szundikálni, az szennyeződés. Abban a pillanatban, ahogy kinyitod a szemed, alapozd meg az éberségedet.

Kérdés: És mi van az evéssel? Mennyit kell egyek?

Válasz: Úgy tekints az ételedre, mint orvosságra. Azért eszel túl sokat, hogy csak elálmosodj evés után, és napról-napra egyre kövérebb legyél? Állj le! Vizsgáld meg a tested és a tudatod. Nem kell böjtölni. Helyette kísérletezd ki, mennyi az elegendő étel a számodra. Találd meg tested számára a természetes egyensúlyt. Fogyaszd az ételedet egyetlen csészéből, követve az aszkéták gyakorlatát. Ha így teszel, könnyedén meg tudod majd állapítani, mennyi az elegendő. Körültekintően figyeld magad evés közben. Ismerd meg magad. Épp ez a gyakorlásunk lényege. Nem kell semmi különlegeset tennünk. Csak figyelni. Vizsgáld magad. Figyeld a tudatot. Így tudni fogod, mi a természetes egyensúly a saját gyakorlásod számára.

Kérdés: Az ázsiaiak és a nyugatiak tudata különböző?

Válasz: Alapvetően nincs különbség. A külső szokások és a nyelv különbözőnek tűnhet, de az emberi tudatnak vannak természetes tulajdonságai, amelyek ugyanazok mindenkinél. A sóvárgás és a gyűlölet ugyanaz a keleti és a nyugati tudatban. A szenvedés, és a szenvedés megszűnése minden ember számára ugyanaz.

Kérdés: Tanácsos-e sokat olvasni, tanulmányozni a szentiratokat a gyakorlás részeként?

Válasz: A Buddha Dhammája nem lelhető meg a könyvekben. Ha tényleg látni akarod, hogy miről beszélt a Buddha, nem kell könyvekkel nyűglődnöd. Csak a saját tudatodat figyeld! Figyeld meg alaposan, hogyan jönnek és mennek az érzések, hogyan bukkannak fel, majd enyésznek el a gondolatok. Ne tapadj rá semmire. Csak légy tudatában annak, ami épp van. Ez a Buddha útjának az igazsága. Légy természetes! Bármit is teszel az életedben, az lehetőség a gyakorlásra. Mind-mind Dhamma. Amikor a házimunkát végzed, próbálj meg tudatos maradni! Amikor a köpőcsészéket üríted, vagy a vécét takarítod, ne érezd úgy, hogy ezt valaki más kedvéért teszed. Ott a Dhamma a köpőcsésze-ürítésben. Ne gondold, hogy csak akkor gyakorolsz, amikor nyugodtan ülsz keresztbe tett lábakkal. Vannak köztetek, akik arról panaszkodnak, hogy nincs elég idő meditálni. Légzésre van elég idő? Ez a meditációd: éberség és természetesség, bármit is csinálj.

Kérdés: Miért nincs napi személyes beszélgetés a tanítóval?

Válasz: Ha bármi kérdésed van, szívesen látnak, kérdezd meg őket bármikor. De nincs szükségünk itt napi interjúkra. Ha minden aprócska kérdésedre választ adnék, sosem értenéd meg a saját tudatodban lévő kétkedés folyamatát. Alapvető, hogy megtanuld önmagadat vizsgálni, önmagadat meginterjúvolni. (önmagaddal (meg)beszélni?) Hallgasd meg figyelmesen a leckéket minden egyes nap, ezután használd fel ezeket a tanításokat, vesd össze a saját gyakorlásoddal. Teljesen megfelel nekik? Netalán különböző? Miért vannak kétségeid? Kinek is vannak kétségei? Csak az önmegfigyelésen keresztül leszel képes megérteni.

Kérdés: Néha aggodalmaskodom a szerzetesi fegyelem miatt. Ha megölök egy rovart véletlenül, az rossz?

Válasz: A szíla, vagy fegyelem és morál alapvető a gyakorlásunkban, de nem szabad vakon a szabályokba kapaszkodnod. Az állatok meggyilkolásával, vagy más szabályok megszegésével kapcsolatban a szándékon van a hangsúly. Ismerd meg a saját tudatodat! Nem kell mértéktelenül aggódnod a szerzetesi fegyelem miatt. Ha helyesen használják, akkor a gyakorlást támogatja, bár vannak szerzetesek, akik annyira aggódnak minden kis csip-csup szabály miatt, hogy még aludni sem tudnak miatta. A fegyelmet nem teherként cipeljük. Az itteni gyakorlásunk alapja a fegyelem. Jó fegyelem plusz az aszkétikus szabályok és a gyakorlás. Figyelmesnek és körültekintőnek lenni a sok-sok támogató szabály tekintetében éppúgy, mint az alapvető 227 fogadalom esetében, nagyon hasznos. Az életet nagyon egyszerűvé teszik. Nem kell azon töprengeni, hogy mit és hogyan kell tenni, így el lehet kerülni a gondolkodást, és helyette egyszerűen csak figyelmesek lehetünk. A fegyelem lehetővé teszi, hogy harmonikusan együtt tudjunk élni; így a közösség szabályosan halad. Kívülről persze mindenki ugyanúgy néz ki, ugyanazt teszi. A fegyelem és a morál a lépőkövek (lépcsőfokok), segítik az összpontosítást és a bölcsességet. A szerzetesi fegyelem és az aszketikus szabályok helyes használatával egyszerű életre vagyunk kényszerítve, hogy limitáljuk a javainkat. Itt a Buddha teljes gyakorlásával rendelkezünk: tartózkodunk a rossztól és jót teszünk, egyszerűen élünk, fenntartva az alapvető szükségleteket, és tisztítjuk a tudatot. Ennyi, legyünk figyelmesek a tudatunk és a testünk irányában, minden testhelyzetben: akár ülünk, állunk, sétálunk vagy fekszünk, ismerd meg magad! .

Kérdés: Mit tehetek a kétségeimmel? Vannak olyan napok, amikor kétségek gyötörnek a gyakorlás, a fejlődésem vagy a tanító miatt.

Válasz: A kételkedés természetes. Mindenki a kétkedéssel kezdi. De sokat tanulhatsz is belőlük. Az a lényeg, hogy ne azonosulj a kétségeiddel: ennyi, ne hagyd hogy rabul ejtsenek. Mert akkor egy végtelen spirálba fogják pörgetni a tudatodat. Inkább figyeld meg a kétkedés, a csodálkozás teljes folyamatát. Figyeld meg, ki is az, ki rendelkezik azokkal a kétségekkel. Vizsgáld meg, hogyan jönnek-mennek a kétségek. Azután többé már nem fognak becsapni a kétségeid. Ki fogsz lépni belőlük, és akkor a tudatod le fog csendesedni. Képes leszel megfigyelni, hogyan jön és megy az összes dolog. Csak engedd el amihez ragaszkodtál. Engedd el a kételyeidet, és egyszerűen csak figyelj. Így múlik el a kételkedés.

Kérdés: Mit kezdjünk más gyakorlási módszerekkel? Mostanában, úgy tűnik, sokféle tanító és sok-sok különféle meditációs rendszer van, és ez nagyon össze tud zavarni.

Válasz: Ez olyan, mint amikor bemész a városba. Az egyik ember északról érkezik, a másik délkeletről, eltérő utakon. Ezek a módszerek gyakran csak kívülről különböznek. Járhatsz ilyen vagy olyan úton, gyorsabban vagy lassabban, ha tudatos vagy, akkor mind egy és ugyanaz. Van egy esszenciális pont, amiből végül is minden helyes gyakorlás ered, és ez a nem-ragaszkodás. A végén minden meditációs rendszert el kell engedni. Ugyanígy a tanítóhoz sem kell ragaszkodni. Ha egy rendszer az elengedéshez, a nem-ragaszkodáshoz vezet, akkor az egy jó módszer. Néha utazni vágysz, hogy meglátogass más tanítókat, hogy kipróbálj más módszereket. Néhányotok folyamatosan ezt csinálja. Ez egy természetes vágy. De rá fogsz jönni, hogy az ezernyi megválaszolt kérdésed és a tucatnyi módszer ismerete sem vezet el az igazsághoz. A végére beleunsz. Észre fogod venni, hogy csak ha megállsz és a saját tudatodat vizsgálod, akkor érted meg azt, amiről a Buddha beszélt. Nincs szükség a magadon kívüli kutatásra. Végül is vissza kell térned, hogy szembesülj saját, valódi természeteddel. Ez az a hely, ahol képes leszel megérteni a Dhammát.

Kérdés: Gyakran úgy tűnik, hogy sok itt az olyan szerzetes, aki nem is gyakorol. Hanyagnak és figyelmetlennek tűnnek. Zavarnak.

Válasz: Nem célravezető másokat figyelni. Ez nem fogja támogatni a gyakorlásodat. Ha bosszús vagy, figyeld meg a tudatodban lévő bosszúságot. Azt, hogy más tanítványok fegyelme gyenge, vagy hogy nem jó szerzetesek, azt nem neked kell megítélned. Nem fogsz rálelni a bölcsességre mások megfigyelésével. A szerzetesi fegyelem egy szerszám a kezedben azért, hogy a saját meditációd érdekében felhasználd. Nem fegyver, hogy kritizálj vagy hibákat találj. Senki sem végezheti helyetted a saját gyakorlásodat, és te sem gyakorolhatsz más helyett. Csak legyél tisztában a saját cselekedeteiddel. Ez a gyakorlás módja.

Kérdés: Nagyon odafigyelek az érzékszervi önmegtartóztatás gyakorlására. Mindig lesütve tartom a tekintetem, és tudatában vagyok minden apró cselekedetnek, amit épp teszek. Például amikor eszek, hosszú időt szentelek neki, és próbálok minden érintés-érzetet megfigyelni: rágás, ízlelés, nyelés, stb. Minden egyes lépést megfontoltan és odafigyelve teszek meg. Helyesen gyakorlok?

Válasz: Az érzékszervi önmegtartóztatás jó módszer. Tudatosnak kell lennünk egész álló nap. De azért ne túlozd el! Sétálj, egyél és cselekedj természetesen. És akkor ki fog fejlődni egy természetes tudatossága annak, ami végbemegy benned. Ne erőltesd a meditációdat, és ne hajszold bele magad kellemetlen helyzetekbe. Ez csak a ragaszkodás egy másik arca lenne. Légy türelemmel. A türelem és a kitartás nagyon fontos. Ha természetesen cselekszel és tudatos vagy, a bölcsesség is természetesen fog megjelenni.

Kérdés: Fontos-e nagyon hosszú ideig ülni?

Válasz: Nem, egyáltalán nem fontos órákon keresztül ülni. Sokan azt gondolják, minél több időt vagy képes ülni, annál bölcsebb leszel. Láttam már a fészkükön napokon át ülő csirkéket! A bölcsesség abból fog eredni, hogy minden testhelyzetben éber vagy. A gyakorlásodnak akkor kell elkezdődnie, amikor reggel felkelsz. És folyamatosnak kell lennie egész addig, amíg el nem alszol. Nem kell amiatt aggódnod, hogy mennyi ideig vagy képes egyfolytában ülni. Csak az a fontos, hogy figyelmes legyél miközben dolgozol, ülsz, vagy épp a fürdőbe mész. Mindenkinek megvan a saját természetes ritmusa. Vannak köztetek, akik ötvenéves korukban fognak meghalni, és olyanok is akik hatvanöt, míg mások kilencvenéves korukban. Ugyanígy a gyakorlásod sem egyezik meg a többiekével. Ne gondolkodj ezen és ne aggódj emiatt! Próbálj meg éber maradni, és hagyd a dolgokat a természetes medrükben folyni. Így a tudatod egyre nyugodtabbá és nyugodtabbá válik minden körülmény között. Olyan nyugodt lesz, mint egy tiszta erdei tavacska. És akkor sokféle csodálatos és ritka állat fog odamenni, hogy igyon ebből a vízből. Tisztán fogod látni minden dolog természetét (szankhára) a világban. Nagyon sok csodálatos és furcsa dolgot fogsz látni jönni és menni. De nyugodt maradsz. Gondok is fel fognak bukkanni, de azonnal át fogsz látni rajtuk. Ez a Buddha boldogsága.

Kérdés: Nekem még nagyon sok gondolat jár a fejemben. A tudatom gyakran elkalandozik, még akkor is, amikor próbálok tudatos lenni.

Válasz: Emiatt ne aggódj. Próbáld meg a tudatodat a jelenben tartani. Ha bármi felbukkan a tudatban, csak figyeld meg. Engedd el. Ne akarj megszabadulni a gondolatoktól. Akkor a tudat el fogja érni a természetes állapotát. Ne különböztesd meg a jót és a rosszat, a hideget és a meleget, a gyorsat és a lassút. Nincs én és te, végül is nincs én. Csak ez van. Amikor alamizsnakörúton jársz, nem kell semmi különlegeset tenned. Csak sétálj, és figyeld, hogy mi van. Nem kell ragaszkodnod az elszigeteltséghez, a magányhoz. Akárhol is legyél, tudj magadról azáltal, hogy természetes vagy, és figyelj. Ha felkél egy kis kétség, figyeld meg hogyan jön és megy. Ez nagyon egyszerű. Semmibe sem kapaszkodni. Ez olyan, mint végigjárni egy utat. Időnként akadályokba ütközöl. Ha szennyeződésekkel találkozol, csak figyeld meg, és azáltal győzd le őket, hogy mind elengeded. Ne gondolkozz azokon a szennyeződéseken, amiktől már megszabadultál. És ne aggódj azok miatt sem, amelyek még nem láthatók. Szögezd magad a jelenhez. Ne foglalkozz az út hosszával vagy a távolsággal. Minden változik. Ami mögötted van már abba ne kapaszkodj bele. Végül a tudat el fogja érni a természetes egyensúlyát, ahol a gyakorlás automatikussá válik. A dolgok jönni és menni fognak a maguk módján.

Kérdés: Tanulmányozta már valaha Hui Neng, a hatodik (zen) pátriárka szútráját?

Válasz: Hui Neng bölcsessége nagyon éles. Nagyon mély tanítás, kezdőknek nem is egyszerű megérteni. Volt egyszer egy tanítványom, aki egy fűvel fedett kunyhóban gyakorolt. Gyakran esett, mivel esős évszak volt, és egy nap az erős szél lefújta a tető felét. Nem nyűglődött azzal, hogy rendesen rögzítse, hagyta, hadd ázzon be. Eltelt így néhány nap, aztán rákérdeztem, mi a helyzet a kunyhójával. Azt válaszolta, hogy a nem-ragaszkodást gyakorolja. Ez valóban nem-ragaszkodás, de bölcsesség nélkül. Nagyon hasonlít a vízibivaly egykedvűségére. Ha jó életet élsz, egyszerűen élsz, ha türelmes vagy és önzetlen, akkor meg fogod érteni Hui Neng bölcsességét.

Kérdés: Azt mondta, hogy a szamatha és a vipasszaná, azaz az összpontosítás és a belátás ugyanaz. Kifejtené ezt bővebben?

Válasz: Ez nagyon egyszerű. Az összpontosítás (szamatha) és a bölcsesség (vipasszaná) együtt működnek. Először a tudat egyre nyugodtabbá válik, azáltal, hogy a meditációs tárgyon rögzül. Csak akkor csendesedik le, amikor csukott szemmel ülsz. Ez a szamatha, és végül is ez a szamádhi-alap lesz az oka a bölcsesség, vagy vipasszaná létrejöttének. Ekkor a tudat már nyugodt marad akkor is, ha ülsz, vagy ha egy zajos nagyvárosban sétálsz. Ennyi. Valaha voltál gyerek. Most felnőtt vagy. A gyerek és a felnőtt ugyanaz a személy? Mondhatod azt is, hogy igen, de tekinthetsz rájuk úgy is, mint különbözőkre. Ugyanígy lehet a szamathát és a vipasszanát is különbözőnek tekinteni. Vagy olyan ez, mint az étel és az ürülék. Az ételt is és az ürüléket is tekinthetjük azonosnak is és különbözőnek is. De ne csak annak higgy amit én mondok, végezd a gyakorlásod, és lásd meg te magad. Manapság sokan ragaszkodnak a szavakhoz. Vipasszanának hívják a gyakorlásukat. A szamathát lenézik. Vagy szamathának hívják a gyakorlásukat. Alapvető szamathát gyakorolni a vipasszaná előtt – mondják. Mindkettő butaság. Ne így gondolj egyikre se. Csak gyakorolj, és akkor te magad fogod látni.

Kérdés: Fontos, hogy képesek legyünk belépni a gyakorlásunk során az elmélyedési szintekbe (dzshána)?

Válasz: Nem, az elmélyedés nem fontos. A nyugalom és a tudat egyhegyűségének egy bizonyos mértékét kell megalapoznod. Ezután ezt használod, hogy vizsgáld magad. Semmi különleges nem szükséges. Ha megjelenik az elmélyedés (dzshána) a gyakorlásodban, az is rendben van. Csak ne kapaszkodj bele. Vannak, akik rákattannak az elmélyedésre. Klassz móka is lehet játszani vele. De ismerned kell a határokat. Ha bölcs vagy, ismerni fogod az elmélyedés használatát és határait, épp úgy, ahogy ismered egy gyermek és egy érett férfi között lévő határt is.

Kérdés: Miért követünk olyan aszkétikus szabályokat, mint például hogy csak a saját csészénkből eszünk?

Válasz: Az aszkétikus szabályok segítenek a szennyeződések megszüntetésében. Azáltal, hogy követünk olyan szabályokat, mint hogy csak a saját csészénkből eszünk, képesek leszünk sokkal tudatosabban úgy tekinteni a táplálékunkra, mint orvosságra. Ha nincsenek szennyeződéseink, akkor teljesen mindegy, hogyan eszünk. De itt most mi a formát arra használjuk, hogy a gyakorlásunkat egyszerűbbé tegyük. A Buddha nem tartotta minden egyes szerzetes számára fontosnak az aszkétikus előírásokat, de javasolta azoknak, akik szigorúan akartak gyakorolni. Ezek hozzáadódnak a kifelé irányuló fogadalmainkhoz, és ezáltal segítenek a szellemi elhatározásaink és erőnk növekedésében. Ezeket a szabályokat magad miatt kell megtartanod. Ne figyeld, hogy mások hogyan gyakorolnak. A saját tudatodat figyeld, és azt tartsd szem előtt, ami számodra előnyös. Az a szabály, amit az elvonulási központok írnak elő számunkra, szintén nagyon hasznos. Arra ösztönzik a szerzeteseket, hogy ne ragaszkodjanak a tartózkodási helyükhöz. Amikor elmennek, majd visszatérnek, új szállást kell találniuk. Ez a mi gyakorlásunk – semmihez sem ragaszkodni.

Kérdés: Ha annyira fontos az, hogy minden ételt összekeverjünk az evőcsészénkben, mint tanító, miért nem teszi ezt maga is? Nem érzi úgy, hogy tanítóként példát kellene mutatnia?

Válasz: Így igaz, egy tanítónak példát kell mutatnia a tanítványai számára. Nem gondolom úgy, hogy ezzel bírálsz engem. Kérdezz, amit csak akarsz! Az azonban nagyon fontos, hogy ne csüngj a tanáron. Ha teljesen tökéletes lennék a külsőségeket illetően, az valami borzalmas lenne. Mindannyian túlságosan ragaszkodnátok hozzám. Néha még a Buddhával is előfordult, hogy azt mondta a tanítványainak, hogy tegyenek valamit egy adott módon, míg ő maga másképp cselekedett. A tanító irányában érzett kételyeid segítségedre lehetnek. Meg kell figyelned a saját reakcióidat. Nem gondolod, hogy elképzelhető az is, hogy azért tartom külön az étel egy részét tányéron a csészém mellett, hogy egy világit etessek meg vele, aki a templom körül dolgozik? A bölcsesség részedről az, hogy odafigyelsz és fejlődsz. Vedd át a tanítótól azt, ami jó. Légy körültekintő a gyakorlásodban. Ha én pihenek, miközben nektek ülni kell, az felbőszít? Ha azt mondom a kék színre, hogy piros, vagy egy férfira azt, hogy nő, ne kövess vakon! Az egyik tanítóm nagyon gyorsan evett. Mindenféle hangokat adott ki evés közben. Mindeközben nekünk azt mondta, hogy lassan és éberen együnk. Folyton csak őt figyeltem, és felbosszantottam magam. Szenvedtem, de ő nem! Csak a külsőségeket vettem észre. Később megtanultam, hogy vannak akik gyorsan vezetnek, de biztonságosan, mások lassan, mégis sok balesetet szenvednek. Ne ragaszkodj a szabályokhoz, a külsőségekhez. Másokat legfeljebb tíz százalékban figyelj, magadat pedig kilencven százalékban, ez a helyes gyakorlás. Kezdetben csak a tanítómat, Ácsán Tong Rahtot figyeltem, és sok kétségem támadt. Az emberek azt gondolták, hogy őrült. Néha furcsa dolgokat is csinált, és nagyon szenvedélyesen bánt a tanítványaival. Kívülről dühösnek látszott, de belül nem volt semmi. Senki sem volt odabent. Rendkívüli volt. Tiszta tudatú és éber maradt a halála pillanatáig. A személy külsőségeire figyelni mindig összehasonlító-megkülönböztető. Így sosem lelsz boldogságra. De azzal sem találod meg a békédet, ha arra vesztegeted az időt, hogy egy tökéletes embert, egy tökéletes tanítót figyelsz. A Buddha azt tanította, hogy a Dhammát, az igazságot szemléljük, ne más embereket figyeljünk.

Kérdés: Hogyan győzhetjük le a nemi vágyat a gyakorlás közben? Néha úgy érzem, hogy a szexuális vágyaim rabszolgája vagyok.

Válasz: A nemi vágyat ki kell egyensúlyoznunk az undorítóság feletti szemlélődéssel. A testi formához való ragaszkodás egy szélsőség, az embernek észben kell tartania az ellenkezőjét is. Tekints a testre úgy, mintha hulla lenne, és figyeld az oszlás folyamatát, vagy gondolj a test különböző részeire, mint pl. tüdő, lép, zsír, ürülék és így tovább. Vésd emlékezetedbe, és vizualizáld a test visszataszító aspektusát, amikor a nemi vágy felkél. Ez meg fog szabadítani a bujaságtól.

Kérdés: Mit kezdjek a haraggal? Mit kell tennem, amikor haragra gerjedek?

Válasz: Akkor a szerető-kedvességet kell alkalmaznod. Amikor meditáció közben dühös tudatállapot jön létre, egyensúlyozd ki avval, hogy a szerető-kedvesség érzését hívod elő magadban. Ha valaki valami rosszat tesz, vagy dühbe gurul, ettől még te magad ne legyél mérges. Ha mégis így teszel, ostobább vagy még náluk is. Légy belátó! Ne feledd az együttérzést a szenvedő fél irányában. Töltsd meg az elmédet szerető-kedvességgel, mintha csak a drága testvéred lenne az illető. Összpontosíts a szerető-kedvesség érzésére, mint meditációs tárgyra. Hintsd a világ összes érző lényére. Csak szerető-kedvességgel lehet legyőzni a gyűlöletet. Néha előfordul, hogy más szerzeteseket látsz helytelenül viselkedni. Talán fel is bosszantod magad. Ez teljesen felesleges szenvedés. Ez már nem a mi Dhammánk. Lehet, hogy azt gondolod,: ,,Ő nem olyan fegyelmezett, mint én. Ők nem annyira komoly meditálók, mint mi. Azok a szerzetesek nem jó szerzetesek.” Ez komoly tisztátalanság részedről. Ne tégy összehasonlítást. Ne alkalmazz megkülönböztetést. Engedd el a véleményedet úgy, hogy figyeld meg azt, és figyeld önmagad. Ez a mi Dhammánk. Nem leszel képes minden emberre rákényszeríteni, hogy úgy cselekedjen, ahogyan azt te szeretnéd, vagy hogy olyan legyen, mint te. Ez a kívánság csak szenvedésbe fog sodorni. Ez a meditálók közt teljesen általános hiba, de más emberek megfigyelésével nem fog kifejődni a bölcsesség. Egyszerűen vizsgáld meg magad, az érzéseidet! Így fogod megérteni őket.

Kérdés: Úgy érzem, hogy az álmosság komoly akadály. Megnehezíti a meditálást.

Válasz: Sokféleképpen le lehet győzni az álmosságot. Ha sötétben ülsz, menj egy világos helyre. Nyisd ki a szemed. Kelj fel, mosd meg az arcod, vagy fürödj meg. Ha álmos vagy, változtass a testtartáson. Sétálj egyet. Sétálj hátrafelé. Az aggodalom, hogy nekimész valaminek, ébren fog tartani. Ha ezek nem válnak be, állj meg nyugodtan, tisztítsd ki a tudatodat, és képzeld el, hogy teljes nappali világosság van. Vagy ülj egy szikla szélére, vagy egy szakadék peremére. Nem fogsz merni elaludni! Ha egyik sem működik, akkor egyszerűen menj el aludni. Feküdj le óvatosan, és próbálj meg éber maradni az utolsó pillanatig, mielőtt álomba zuhansz. Aztán, ahogy felébredsz, azonnal kelj fel. Ne figyeld az órát, és ne fordulj a másik oldaladra. Az éberséget a felébredés pillanatától kezdve tartsd fenn. Ha mindennap álmosnak érzed magad, próbálj meg kevesebbet enni. Vizsgáld meg önmagad. Ahogy észreveszed, hogy még öt kanálnyi ételtől már jóllaknál, állj le. Aztán igyál vizet, amíg tényleg tele nem leszel. Menj és ülj le. Figyeld az álmosságot és az éhséget. Meg kel tanulnod az egyensúlyt megtartani az étkezésedben. Ahogy fejlődik a gyakorlásod, úgy leszel természetesen egyre energikusabb, miközben kevesebbet eszel. De be kell állítanod magad.

Kérdés: Miért kell itt olyan sok leborulást végeznünk?

Válasz: A leborulás nagyon fontos. Ez egy külső forma, ami a gyakorlásunk része. És helyesen kell végezni a formát. A homlokodat mindenképp vidd le a padlóig. A könyökök legyenek közel a térdhez, és a tenyerek a padlón, úgy hét-nyolc centire egymástól. Lassan hajolj le, légy tudatában a testednek. Ez egy jó kis ellenszere a beképzeltségnek. Gyakran kell leborulást végeznünk. Amikor háromszor borulsz le, akkor szem előtt tarthatod a Buddha, a Dhamma és a Szangha kiválóságát, ami nem más, mint a tudat tisztasága, ragyogása és békéje. Tehát egy külsődleges formát használunk önmagunk képzésére. A test és a tudat harmonikussá válik. Ne kövesd el azt a hibát, hogy azt figyeled, mások hogyan borulnak le. Azt, hogy a fiatal novíciusok felületesek-e, vagy az öregebb szerzetesek kevésbé tűnnek ébernek, nem a te dolgod megítélni. Az embereknek nehézséget okozhat a gyakorlás. Van aki gyorsan tanul, míg mások lassabban. Ha mások felett ítélkezel, az csak a büszkeségedet fogja növelni. Inkább magadra figyelj. Borulj le gyakran, és szabadulj meg a büszkeségedtől. Azok, akik tényleg komolyan összhangban szeretnének lenni a Dhammával, messze meghaladják a külsőséges formát. Bármit is tesznek, az a leborulás egy módja. Amikor sétálnak, leborulnak; amikor esznek, leborulnak; amikor könnyítenek magukon, leborulnak. Ez azért van, mert meghaladták az önzést.

Kérdés: Mi a legnagyobb gondja az új tanítványainak?

Válasz: A véleményeik. A dolgokról alkotott nézeteik és elképzeléseik. Önmagukról, a gyakorlásról, a Buddha tanításáról. Sokan azok közül, akik ide jönnek, magas beosztásban vannak a társadalomban. Vagyonos kereskedők, vagy egyetemi diplomások, tanárok és kormányzati tisztviselők. A tudatuk tele van a dolgokról alkotott elképzelésekkel. Túl okosak ahhoz, hogy másokra figyeljenek. Olyan ez, mint a víz a pohárban. Ha tele van piszkos, áporodott vízzel, akkor használhatatlan. Csak ha ezt a pállott vizet kiöntik, akkor válhat a pohár újra használhatóvá. Ki kell ürítenetek a tudatotokból a nézeteket, akkor meg fogjátok érteni. A gyakorlásunk túl van az okosságon és a butaságon. Ha azt gondolod: „Okos vagyok, gazdag vagyok, fontos vagyok, mindent tudok a buddhizmusról”, akkor elfeded az anatta, a nem-én igazságát. Csak azt fogod látni, hogy én, enyém, nekem. De a buddhizmus az én elengedése. A kiüresedettség, az üresség, a Nibbána.

Kérdés: Az olyan szennyeződések, mint a sóvárgás vagy a harag, pusztán illuzórikusak, vagy tényleg léteznek?

Válasz: Mindkettő. Azok a szennyeződések, amiket epekedésnek, sóvárgásnak, vagy haragnak, káprázatnak hívunk, azok mind csak külsődleges elnevezések, látszólagosak. Épp úgy, ahogy nagynak kicsinek, szépnek, vagy akármilyennek hívhatunk egy evőcsészét. Ez nem a valóság. Ez csak egy fogalom, amit a vágyainkból kreáltunk. Ha nagy csészét akarunk, akkor ezt kicsinek nevezzük. A vágyaink eredményezik a megkülönböztetéseinket. Az igazság valójában pusztán az, ami. Így tekints ezekre. Férfi vagy? Mondhatod, hogy „Igen”. Ez a dolgok látszata. De valójában te csak elemek, változó összetevők kombinációja vagy. Ha a tudat szabad, nincs megkülönböztetés. Nincs nagy és kicsi, nincs te és én. Nincs semmi: anatta, ahogy mondjuk, vagy nem-én. Valójában a vége az, hogy nincs se atta, se anatta.

Kérdés: Beszélne egy kicsit többet a karmáról?

Válasz: A karma cselekedet. A karma ragaszkodás. A test, a beszéd és a tudat mind karmát hoz létre, amikor ragaszkodunk. Szokásokat hozunk létre. Ezek okozhatnak szenvedést számunkra a jövőben. Ez a ragaszkodásunk gyümölcse, vagy a múltunkban lévő szennyeződés. Minden ragaszkodás karma létrehozásához vezet. Tegyük fel, tolvaj voltál, mielőtt szerzetes lettél. Loptál, boldogtalanná tettél másokat, boldogtalanná tetted a szüleidet. Most ugyan szerzetes vagy, de ha visszaemlékszel, hogyan tettél boldogtalanná másokat, rosszul érzed magad, és te magad is szenvedni fogsz, még most is. Vésd eszedbe, hogy nem csak a testi, de a szó-, és gondolatbeli tettek is képesek jövőbeli következmények okai lenni. Ha a múltban valami jót tettél, és ma eszedbe jut, boldog leszel. Ez a boldog tudatállapot a múltbéli karma eredménye. Minden dolgot okok határoznak meg, mind hosszútávon, mind – ha belegondolsz – pillanatról pillanatra. De nem fontos aggodalmaskodnod a múlt, a jelen vagy a jövő miatt. Egyszerűen csak figyeld a testet és a tudatot. Magadnak kell kitalálnod a karmát. Figyeld a tudatod. Gyakorold, és tisztán látni fogod. Győződj meg róla mindazonáltal, hogy mások karmáját meghagyod nekik. Ne függj másoktól, és ne figyelj másokat. Ha én mérget veszek be, én szenvedek. Semmi szükséged arra, hogy osztozz velem. Azt fogadd el a tanárodtól, ami jó. Így békéssé válhatsz, a tudatod olyanná fog válni, mint a tanítódé. Ha megvizsgálod ezt, látni fogod. Még ha most nem is érted, ha gyakorolsz, világossá válik. Te magad fogsz rájönni. Ezt hívják Dhamma-gyakorlásnak. Amikor fiatalok voltunk, szüleink gyakran fegyelmeztek minket és dühbe gurultak. Valójában csak segíteni akartak. Ezt észre kell venned ennyi idő után. A szüleink és a tanáraink bírálnak minket, és mi ettől kiborulunk. Később aztán látjuk, hogy miért. Hosszú gyakorlás után te is látni fogod. Azok, akik túlontúl okosak, hamar odébbállnak. Sosem tanulnak. Meg kell szabadulnod az okoskodásodtól. Ha jobbnak gondolod magad másoknál, csak szenvedni fogsz. Milyen kár. Nem kell kiborulod. Csak figyelj.

Kérdés: Néha úgy tűnik, hogy mióta szerzetes lettem, a nehézségeim és a szenvedéseim csak fokozódtak?

Válasz: Tudom, hogy néhányotoknak anyagi kényelemmel teli hátterük és felszínes szabadságuk volt. Ahhoz képest most aszkétikus életet éltek. Aztán a gyakorláskor gyakran leültetlek titeket, és várnotok kell órákig. A táplálék és a klíma is teljesen más mint odahaza. De mindenkinek át kell esnie ezen. Ez az a szenvedés, ami a szenvedés végéhez vezet. Így tanulod meg. Amikor mérges vagy és sajnálod magad, az nagyszerű lehetőség hogy megértsd a tudatot. A Buddha a szennyeződéseket a tanítóinknak nevezte. Minden tanítványom olyan, mintha a gyermekem lenne. Csak szerető-kedvesség, és a jólétük kívánsága van a tudatomban. Ha úgy tűnik, hogy szenvedést okozok nektek, az csak értetek van. Tudom, hogy némelyikőtök jólképzett és nagyon értelmes. A kevés képzettséggel és csekély világi tudással rendelkező emberek könnyen gyakorolnak. De az van, hogy mivel nyugatiak vagytok, nagy házat kell takarítanotok. Amikor kitakarítottátok a házat, tágas életteretek lesz. Használhatjátok a konyhát, a könyvtárat, a nappalit. Türelmesnek kell lennetek. A türelem és a tűrőképesség alapvető a gyakorlásunkban. Amikor én voltam fiatal szerzetes, nekem nem volt ilyen nehéz, mint nektek. Ismertem a nyelvet és hazai ételeket ettem. Mégis, egy nap kétségbe estem. Ki akartam lépni, vagy öngyilkos lenni. Ez a fajta szenvedés a helytelen nézetekből fakadt. Amikor látod az igazságot, akkor mentes vagy a nézetektől és az elképzelésektől. Minden békéssé válik.

Kérdés: Nagyon békés tudatállapotot fejlesztettem ki a medtációmmal. Mit kell most tennem?

Válasz: Az jó. Tedd a tudatodat békéssé és összpontosítottá. Használd ezt az összpontosítást a test és a tudat vizsgálatára. Amikor a tudat nem békés, akkor is figyelned kell. Akkor meg fogod ismerni az igazi békét. Miért? Mivel látni fogod az állandótlanságot. Még a békét is állandótlannak kell tekinteni. Ha ragaszkodsz a békés tudatállapothoz, szenvedni fogsz, amikor nem birtoklod. Adj fel mindent! Még a békét is.

Kérdés: Jól hallottam, hogy azt mondta, hogy fél a nagyon szorgalmas tanítványoktól?

Válasz: Igen, így van. Félek. Azért félek, mert túl komolyak. Túl keményen próbálkoznak, de bölcsesség nélkül. Szükségtelen szenvedésbe taszítják magukat. Néhányotok elhatározta, hogy megvilágosodottá fog válni. Folyton fogcsikorgatva erőlködtök. Ez túl kemény próbálkozás. Az emberek egyformák. Nem ismerik a dolgok természetét (szankhára). Minden alakzat, a test és a tudat is, állandótlan. Csak figyelj és ne ragaszkodj. Mások azt hiszik, hogy ők már tudják. Kritizálnak, figyelnek, ítélkeznek. Rendben. Hagyd meg a véleményüket nekik. A megkülönböztetés veszélyes. Ez olyan, mint egy nagyon éles kanyar. Ha másokat magunknál rosszabbnak, jobbnak, vagy ugyanolyannak gondolunk, kisodródunk a kanyarban. Ha különbséget teszünk, csak szenvedni fogunk.

Kérdés: Már évek óta meditálok. A tudatom nyitott és békés majdnem minden körülmény közepette. Most szeretnék visszalépni, és az összpontosítás, vagy a tudat elmélyedésének magasabb szintjeit gyakorolni.

Válasz: Hát ez nagyon klassz. Az nagyon hasznos szellemi gyakorlat. Ha rendelkezel bölcsességgel, nem fogsz csüngeni ezeken az összpontosított tudatállapotokon. Ez hasonló ahhoz, mint amikor valaki hosszú periódusokban akar ülni. Ez nagyon jó edzésnek, de valójában a gyakorlás nem függ semmilyen testhelyzettől. Az a közvetlenül a tudatra pillantás maga. Bölcsesség. Amikor megvizsgáltad és megértetted a tudatot, akkor lesz elég bölcsességed ahhoz, hogy felismerd a koncentráció korlátait, vagy akár a könyvekét. Ha gyakoroltad és megértetted a nem-ragaszkodást, akkor visszatérhetsz a könyvekhez. Olyanok lesznek, mint valami édesség. Segítségedre lesznek, hogy másokat taníts. Vagy visszamehetsz az elmélyülést (dzshána) gyakorolni. Lesz elég bölcsességed ahhoz, hogy tudj nem ragaszkodni semmihez.

Kérdés: Megismételne néhányat a beszélgetésünk főbb pontjai közül?

Válasz: Ezt neked magadnak kell megvizsgálni. Ismerd meg, ki is vagy! Ismerd meg a tested és a tudatod azzal, hogy pusztán megfigyeled. Ülve, alvás, evés közben; ismerd meg a határaidat. Használd a bölcsességet. A gyakorlás nem arra való, hogy elérjünk vele bármit is. Csak légy tudatában annak, ami van. Az egész meditációnk közvetlenül a tudatra pillantás. Látni fogod a szenvedést, az okát, és a végét is. De türelmesnek kell lenned. Még türelmesebbnek és még kitartóbbnak. Fokozatosan meg fogod érteni. A Buddha azt tanította a tanítványainak, hogy legfeljebb öt évig legyenek a tanítójukkal. Meg kell tanulnod az adás, a türelem és az önfeláldozás értékét. Ne gyakorolj túl szigorúan. Ne akadj fenn a külsőséges formákon. Másokat figyelni rossz gyakorlás. Egyszerűen légy természetes, és figyeld meg azt. Szerzeteseink fegyelme és a kolostori szabályok nagyon fontosak. Egyszerű és harmonikus környezetet teremtenek. Használd jól őket. De ne felejtsd, a szerzetesi fegyelem lényege a törekvés figyelése, a tudat vizsgálata. Rendelkezned kell bölcsességgel. Ne tégy különbséget. Felbosszantod-e magad az erdőben a kicsi fán, hogy nem nőtt olyan sudárra, mint a többi? Butaság. Ne ítélkezz mások fölött! Mind más és másmilyen. Semmi szükség arra, hogy cipeld a megváltoztatásukra irányuló vágy terhét. Szóval, légy türelmes. Gyakorold az erkölcsöt. Élj egyszerűen és légy természetes. Figyeld a tudatot. Ez a mi gyakorlásunk. Ez fog elvezetni az önzetlenséghez. A békéhez.

Kategória: Meditáció

Copyright by Wat Pah Pong Sangha, 1982; Fenyvesi Róbert, 2011

Felhasználás feltételei:

Frissítve: September 28, 2011, at 02:06 PM

Az odafigyelés minősége

Szerző: Ácsán Brahmavamszó

Fordította: Máthé Veronika

Forrás: What the Buddha Taught

Eredeti mű címe: The Quality of Mindfulness

Az odafigyelés az irányító képességek (indriják) egyike, amely a sikeres meditációt biztosítja. Ha nem értjük meg teljességében, és nem gyakoroljuk teljességében, sok időt fogunk elpazarolni a meditáció során. Most elmagyarázom az odafigyelés minőségét.

A belső „kapuőr” felállítása

Az odafigyelésre szeretek azzal a hasonlattal élni, hogy olyan, mint egy ajtóban vagy kapuban álló őr. Az odafigyelés leírására a Buddha használta a kapuőr hasonlatát (AN 7.63), mivel az odafigyelés nem csak azt jelenti, hogy észreveszünk dolgokat, éberek vagyunk, vagy teljes mértékben tudatában vagyunk, mi történik a körülöttünk. Van az odafigyelésnek egy olyan oldala is, amely a tudatosságot bizonyos területekre irányítja, emlékszik az utasításokra, és [azoknak megfelelően] válaszlépéseket tesz. Például, tegyük fel, hogy tehetős ember vagy, a palotádat egy kapuőr vigyázza. Egy este, mielőtt elmész a buddhista templomba meditációt gyakorolni, meghagyod a kapuőrnek, hogy figyeljen oda a betörőkre. Amikor hazaérsz, hirtelen eltűnik belőled minden szerető kedvesség, mert azt látod, hogy kirabolták a házadat.

– Nem megmondtam, hogy figyelj oda?! — üvöltesz a kapuőrrel.

– De hát én odafigyeltem! — szabadkozik a kapuőr. - Figyelemmel kísértem a betörőket, amint behatoltak a házba, és semmi sem terelte el a figyelmemet, amikor kisétáltak a digitális TV-ddel és a szuper-modern hifi-berendezéseddel. Tökéletesen odafigyelve néztem őket, ahogy számtalanszor bejönnek, és nem kalandoztak el a gondolataim akkor sem, amikor észleltem, hogy az összes antik bútoroddal és felbecsülhetetlen értékű ékszereddel együtt elhagyják a házat.

Örülnél neki, ha így értelmezné a kapuőr az odafigyelést? A bölcs kapuőr tudja, hogy az odafigyelés több, mint a puszta figyelem. A bölcs kapuőr emlékszik az utasításokra, és gondosan betartja azokat. Amikor látja, hogy egy tolvaj akar bejutni a házba, tudja, hogy vagy meg kell állítania a betörőt vagy hívni a rendőrséget. Ugyanígy, a bölcs meditálónak is többet kell tennie, mint pusztán figyelemmel kísérni mindazt, ami bekerül a tudatába és kikerül onnan. A bölcs meditálónak emlékeznie kell az utasításokra, és azok alapján gondosan cselekednie. Például, a Buddha a Nemes Nyolctagú Ösvény 6. tagjaként a „helyes erőfeszítés” utasítást adta. Amikor a bölcs meditálók az odafigyelést gyakorolva észreveszik, hogy egy nem-üdvös állapot akar „betörni”, akkor megpróbálják megállítani a tudati szennyeződést, vagy ha a nem-üdvös állapot mégiscsak besurran, megpróbálják kitenni a szűrét. A nem-üdvös állapotok — mint például a nemi vágy vagy a düh — olyanok mint a betörők, a hízelgő szavú csalók, akik megfosztanak bennünket a békénktől, bölcsességünktől és boldogságunktól. Tehát, az odafigyelésnek ez a két oldala van: odafigyelés arra, amit észlelünk, és odafigyelés arra, hogy felidézzük magunkban az utasításokat.

A buddhista szuttákban ugyanazt a páli ,,szati’’ szót használják mind az odafigyelésre, mind az emlékezésre. Az az ember, aki képes alaposan odafigyelni, jó emlékező-tehetséggel is rendelkezik, mert a két dolog elválaszthatatlan egymástól. Ha odafigyelünk arra, amit csinálunk, ha teljes mértékben tudatában vagyunk annak, amit teszünk, ez a figyelem emléknyomot hoz létre a tudatunkban. Például, tegyük fel, hogy veszélyben vagy. Tegyük fel, hogy nagyon közel kerülsz ahhoz, hogy komoly autóbaleset érjen. A veszély miatt a figyelmed hihetetlenül felerősödik és kiéleződik. És a lehetséges baleset kiváltotta éles figyelem hatására nagyon könnyen és nagyon tisztán fogsz visszaemlékezni a helyzetre. Sőt, amikor aznap este hazamész aludni, lehet, hogy képtelen leszel megfeledkezni róla. Valószínűleg újra és újra visszatér majd. Ez jól mutatja a figyelem és az emlékezet közöttiösszefüggést. Minél nagyobb figyelmet fordítasz arra, amit csinálsz, annál jobban fogsz emlékezni rá. Ismét, a két dolog, a figyelem és az emlékezet, egymástól elválaszthatatlan.

Ha vannak kapuőreink, akik kifejlesztették magukban a figyelmet, figyelmet fognak fordítani az utasításokra, amiket nekik adunk. Ha teljes mértékben odafigyelnek az utasításokra, amiket nekik adunk, később emlékezni fognak rájuk, és gondosan követve azokat fognak cselekedni. Ez az, ahogyan az odafigyelést gyakorolni kell. Mindig, teljes mértékben odafigyelve, egyértelmű utasításokat kell adnunk önmagunknak, hogy azután emlékezzünk rá, mit is kell csinálnunk. A mesternek az is feladata, hogy egyértelmű utasításokkal segítsen nekünk a tudatunk irányításában. Ezért tanítom ezeket a nagyon egyértelmű szinteket: 1. szint, 2. szint, 3. szint, stb. Akkor tudunk a „kapuőreinknek” egyértelmű utasításokat adni, ha felépítjük a meditáció tanulásának folyamatát, ha minden szintet egyértelműen leírunk.

A „kapuőr” utasítása

A meditáció elején, amikor az 1. szintet elkezded, emlékeztesd magad arra, hogy van benned egy „kapuőr” — ő az, aki figyelemmel kísérheti, hogy mi történik, és megválaszthatja, hogy mire fordítja a figyelmét. Mondj a kapuőrnek valami olyasmit, hogy: „Itt az ideje, hogy tudatában legyek a jelen pillanatnak. Itt az ideje, hogy tudatában legyek a jelen pillanatnak. Itt az ideje, hogy tudatában legyek a jelen pillanatnak.” Háromszor mondd ezt a kapuőrnek. Jól tudod, hogy ha el kell ismételned valamit, sokkal nagyobb az esélye, hogy emlékezni fogsz rá. Lehet, hogy amikor iskolás voltál, százszor is le kellett írnod azt a szót, aminek elrontottad a helyesírását. És utána soha többé nem rontottad el. Ez azért van, mert amikor megismétlünk valamit, az nagyobb erőfeszítésbe kerül. Nehezebb megtenni. Kicsit jobban meg kell erőltetni a tudatot, és jobban oda kell rá figyelni. Amit könnyű megcsinálni, arra nem kell igazán odafigyelni. Nehezítsd meg tehát a saját dolgodat azzal, hogy megismétled az ilyen utasításokat, mint: „Tudatában leszek a jelen pillanatnak. Tudatában leszek a jelen pillanatnak. Tudatában leszek a jelen pillanatnak.” Ezt is mondd magadnak háromszor.

A kapuőr esetében — épp úgy, mint bármelyik más szolgánál vagy beosztottnál — nem kell szinte másodpercenként ismételgetni ugyanazt az utasítást. Ha ezzel a módszerrel fejleszted magadban az odafigyelést, csak add ki az utasítást a kapuőrnek háromszor az elején, és hagyd, hogy hadd végezze a feladatát. Bízz a kapuőrben, hogy tudja, mi a dolga.

Olyan módon irányítsd a kapuőrt, ahogyan egy taxisofőrt utasítanál. Egyszerűen csak mondd meg neki, hová akarsz menni, aztán dőlj hátra, lazíts, és élvezd az utazást. Bízz a sofőrben, hogy tudja, mi a dolga. Képzeld el, mi történne akkor, ha szinte másodpercenként rászólnál a taxisofőrre, hogy „Menjen lassabban…Menjen gyorsabban…Itt forduljon balra…Most váltson hármasba…Nézzen a tükörbe, jóember…Maradjon a bal oldalon …” Párszáz méter után a taxisofőr fellázadna, bedühödne, és kidobna a taxijából. Ha a meditálók szinte másodpercenként utasítgatják a kapuőreiket, nem csoda, hogy a tudatuk fellázad, és megtagadja az együttműködést.

Tehát csak hagyd, hogy a tudat végezze a jelen pillanatban levés feladatát. Ne avatkozz közbe újra és újra. Adj egyértelmű utasításokat a tudatnak, aztán engedd el, és figyeld. Ha ezzel a módszerrel teremted meg magadban az odafigyelést, azt fogod tapasztalni, hogy a te tudatod is olyan, mint mindenki más tudata. Azaz, ha egyértelmű utasításokat kap, azt teszi, amit mondtak neki. Természetesen, időnként el fog követni hibákat. Néha nem fog azonnal ráállni a jelen pillanatra. Vagy rááll a jelen pillanatra, aztán ismét elkalandozik. De az utasítások, amiket adtál neki, biztosítják, hogy amikor elkalandozik a múltba vagy a jövőbe, lesz valami, ami emlékezteti. Az emlékezet felidézi az utasításokat, és az odafigyelés visszairányítja a figyelmet a jelen pillanatra. Számodra — a szemlélőnek — ez olyasmi, ami magától történik. Nem kell elhatároznod, hogy megteszed. Magától megtörténik, mert az odafigyelést úgy utasítottuk, mint a kapuőrt — és egyetlen utasítás megteszi a magáét. Nem kell több utasítást adnod. Csak nézd a kapuőrt, ahogy végzi a feladatát. Ez az, amikor megbízunk a tudatban, ismerjük a tudatot, ismerjük a természetét, és felhasználjuk azt.

Arra biztatlak, hogy próbálgasd a tudatodat, ismerd meg a benne rejlő lehetőségeket. Az egyik első dolog, amit akkor mondtak nekem, amikor diákként először voltam meditációs elvonuláson, az, hogy nem kell beállítani az órát ahhoz, hogy reggel fel tudjunk kelni. (Úgy emlékszem, azon az elvonuláson reggel öt órakor volt az ébresztő — laza elvonulás volt.) A Mester azt mondta, hogy csak találd ki, mikor akarsz felébredni, és este, mielőtt lefekszel aludni, mondd magadnak azt, hogy ,,Öt előtt öt perccel fogok felkelni.” (Ez öt perccel az előtt volt, hogy valaki megkondította a harangot.) „Ne állítsátok be az óráitokat.” Ekkor próbáltam ki ezt először. Minden reggel működött. Amikor aludni mentem, nagyon figyelmesen és egyértelműen azt mondtam magamnak: ,,Öt előtt öt perccel fogok felkelni.” Nem kellett az órámra néznem, és azt kérdeznem, „Már öt perc múlva öt óra van?”, egyszerűen bízhattam a tudatomban, és amikor felébredtem, kinyitottam a szemem, és ránéztem az órára, öt perccel öt előttöt mutatott — plusz-mínusz két perc. Lenyűgöző a tudat működése. Nem tudom, hogyan csinálta, hogyan emlékezett, de megtette. Pontosan ugyanígy működik, ha egyértelmű utasításokat adsz, ha beprogramozod a tudatodat: „Itt az ideje a jelen pillanat figyelésének.” „Legyél a jelen pillanatban.” „Legyél a jelen pillanatban.” Ez minden, amit tenned kell. És utána hagyhatod, hogy a tudat tegye a dolgát.

Amikor utasításokat adsz a kapuőrödnek, fontos, hogy ne csak azt tudd, hogy mit kell tenned, hanem azt is, hogy mit kell elkerülnöd — más szóval, hogy ismerd az út veszélyeit. A cél mellett fontos ismerni a veszélyeket is, mert ez teszi képessé a kapuőrt arra, hogy felismerje, ki az, aki bemehet, és ki az, aki nem. Nagyon egyértelműen el kell tudni különíteni a két féle „embert”. Nem elég, ha van egy listánk azokról, akik bemehetnek. Ha a kapuőrnek nincs listája arról, hogy ki nem mehet be, nagyon könnyen hibát követhet el.

A kapuőr az 1. szinten

A meditáció szintjei közül az elsőn, a Jelen Pillanat Tudatosítása során a cél — hogy kit eresztünk be — egyszerűen bármi lehet, ami az adott pillanatban megjelenik. Egy madár dala. Egy távoli teherautó hangja. A szél susogása. Lehet valakinek a köhögése vagy egy ajtó becsapódása. Mindegy. Ha valami olyan, ami most történik, akkor része a jelen pillanat tudatosításának. Lehet a légzés. Lehet egy szamádhi nimitta. Lehet egy dzshána. Ez mind a jelen pillanat része. Tehát ismerd fel, mi az, amit beengedhetsz, és fogadd örömmel azt. Itt is nagyon pontosan tudnunk kell, mi az, amit nem engedhetünk be. Mik veszélyeztetik a jelen pillanat tudatosítását? Itt a múltra vagy a jövőre vonatkozó bármilyen gondolat, észlelt dolog vagy nézet jelenti a veszélyt. Azaz bármilyen hátra- vagy előretekintés. Nagyon fontos, hogy ismerjük ezeket a veszélyeket, és egyértelműen ki is mondjuk őket. Néha, amikor megfogalmazom az elhatározásomat, beleveszem magát a veszélyt is. „Tudatában leszek a jelen pillanatnak, és nem fogok elkalandozni a múlt és a jövő felé. Tudatában leszek a jelen pillanatnak, de figyelmen kívül hagyom a múltat és a jövőt. Tudatában leszek a jelen pillanatnak, és figyelmen kívül hagyom a múltat és a jövőt.” Ha ezt mondjuk magunknak, és utasítást adunk a kapuőrnek mind a veszélyekről, mind pedig a célokról, ezzel elősegítjük a figyelem működését. Ilyenkor az történik, hogy amikor megjelennek a veszélyek, amelyek ezt a szintet fenyegetik, a figyelem tudja, hogy „ez nem az, amit tennem kell”. És az odafigyelés félreteszi a múltra vagy jövőre vonatkozó gondolatot vagy észleletet. Ez az, ami történik. Mint ahogy állítottam, ilyen a tudat természete, ha megfelelően beprogramozzuk.

A kapuőr az 2. szinten

A második szinten, amelyet a Jelen Pillanat Néma Tudatosításának nevezünk, a cél a csend megélése a jelen pillanatban, a veszély pedig a belső párbeszéd, a belső gondolatok. Tehát meg kell mondanunk a tudatnak, hogy ez az, amit el kell kerülnie, ez az ellenség, ez a veszély. Ennek a szintnek az elején nagyon egyértelműen mondd a tudatnak a következőt: „Némán tudatában leszek a jelen pillanatnak, és félreteszek minden belső párbeszédet. Némán tudatában leszek a jelen pillanatnak, és félreteszek minden belső párbeszédet. Némán tudatában leszek a jelen pillanatnak, és félreteszek minden belső párbeszédet.” Ily módon létrehozod az odafigyelést. Mivel egyértelmű utasítást adtál neki, esélyt adsz neki, hogy munkába álljon.

A kapuőr az 3. szinten

A harmadik szinten — amelynek neve a Légzés Néma Tudatosítása a Jelen Pillanatban — a tudatot háromszor utasítjuk, hogy legyen tudatában a lélegzésnek a jelen pillanatban. „Tudatában leszek a légzésnek a jelen pillanatban, és félreteszek minden más észleletet és gondolatot.” Mik a veszélyek? Minden, ami nem a légzés, tehát: külső hangok, a testben megjelenő érzetek, az emberek köhögése, bármi másra vonatkozó gondolatok, ebédre vagy vacsorára, vagy akármire. A légzésen kívül minden veszélyt jelent. Tehát azt mondjuk magunknak: „Tudatában leszek a légzésnek a jelen pillanatban, és félreteszek minden más észleletet és gondolatot. Tudatában leszek a légzésnek a jelen pillanatban, és félreteszek minden más észleletet és gondolatot. Tudatában leszek a légzésnek a jelen pillanatban, és félreteszek minden más észleletet és gondolatot.” Ismét, mivel teljesen egyértelműen megmondtuk a tudatnak, hogy mit tegyen és mit ne, azt fogjuk találni, hogy magára hagyhatjuk a tudatot, hogy tegye a dolgát. Mi meg csak figyeljük. Amikor megjelenik egy olyan gondolat, amely nem a légzés, mondjuk, amikor észleljük a fűnyíró hangját kintről, a tudat rögtön tudni fogja, hogy ez nem az, amit tennie kell, és magától elfordul ettől. A tudatot odafigyelésre neveljük. Lenyűgöző egy jól nevelt tudat működését figyelni. Azt teszi, amit mondtak neki, anélkül, hogy újra rá kellene szólni. Mivel egyszer már figyelmeztették, emlékszik az utasításokra. Tudja, mit tesz, és a meditáció egyenletessé válik, és erőfeszítés-mentesnek tűnik.

Azonban a meditáció erőfeszítéssel jár. Erőt fektetünk bele, de a megfelelő pillanatokban, olyankor, amikor a beavatkozás valóban gyümölcsöző. Pontosan úgy, ahogy fát nevel az ember. Vannak olyan időszakok, amikor erőfeszítéseket teszünk, máskor pedig hagyjuk, hogy maguktól menjenek a dolgok. Az ember elülteti a magot a földbe. Azután megöntözi és megtrágyázza. De az idő nagy részében, amikor fát nevelünk, csak annyi a feladatunk, hogy figyelemmel tartsuk a növényt, és gondoskodjunk róla, hogy semmi ne zavarja meg a fejlődését. A magban benne rejlenek az utasítások, csak esélyt kell neki adni a kibontakozásra. Ugyanígy, ne avatkozz bele folyton a tudat működésébe. Ne unszold, ne bökdösd, ne utasítgasd folyamatosan, mert különben egy idő után fel fog lázadni. „Hagyj békén. Próbálom tenni a dolgomat, nem látod? Menj már az utamból.”, mondja a tudat. És ha sürgősen nem hagyod magára a tudatot, lőttek a meditációdnak!

A kapuőr az 4. szinten

A meditáció negyedik szintjén, amelyet úgy nevezünk, hogy a Légzés Tartós és Tökéletes Figyelése, a figyelmet arra kell felszólítani, hogy minden pillanatban kísérje figyelemmel az egész légzési folyamatot, és ne hagyja, hogy más dolgok megzavarják a légzésnek ezt az egyenletes, folyamatos tudatosítását. „Folyamatosan tudatában leszek az egész légzésnek, és egyszerűen minden pillanatban figyelmen kívül hagyom, bármi is merüljön fel a légzésen kívül. Folyamatosan tudatában leszek az egész légzésnek, és minden pillanatban figyelmen kívül hagyok minden mást. Folyamatosan tudatában leszek az egész légzésnek, és minden pillanatban figyelmen kívül hagyom, bármi más merül is fel.” Ha gondosan és egyértelműen utasítod a tudatot, esélyt adsz az figyelemnek. Csak az elején kell elmondanod magadnak az üzenetet háromszor, és várni, hogy mi történik.

Ha a figyelmed a nagyon feledékeny fajták közé tartozik, más szóval, ha azon veszed észre magad pár perccel azután, hogy kiadtad magadnak ezeket a parancsokat, hogy „a Jó Ég tudja merre” kalandozol, ennek két lehetséges oka van. Az egyik, hogy nem elég gondosan vagy egyértelműen adtad ki magadnak az utasításokat arra vonatkozólag, hogy mit kell tenned; a másik, hogy a figyelmed tényleg nagyon erőtlen. Ha tényleg nagyon nem tudsz odafigyelni, ismételd meg az utasításokat három-négy percenként. Semmi szükség rá, hogy tíz-tizenöt másodpercenként ismételgesd őket. Ha ilyen gyakran ismételgeted őket, az megzavarja a meditáció folyamatát, és így esélyt sem adsz a meditációnak a kibontakozásra, ami végül nyugtalansághoz és kétségbeeséshez vezet.

Nagyon figyelmesen add ki magadnak a parancsokat, és meglátod, emlékezni fogsz rájuk. És így apránként kifejleszted magadban az odafigyelést. Rá fogsz jönni, hogy ez a dolog, amit odafigyelésnek hívunk, azzal kezdődik, hogy hatalmas területet kell tudatosítanunk: a jelen pillanatot. Rengeteg olyan dolog van, aminek tudatában lehetsz a jelen pillanatban. Később ezt fejlesztjük, és finomítjuk apránként. Ahelyett, hogy valami tetszőleges dolog lenne, ami a jelen pillanat része, később a jelen pillanatban megtalálható hangtalan dolog lesz, és félretesszük mindazt, ami a belső párbeszédhez és a gondolatokhoz tartozik. Ezután ahelyett, hogy csak a jelen pillanat csendje lenne, félreteszünk mindent, ami nem a légzés néma tudatossága a jelen pillanatban, csak a belégzés és a kilégzés marad. Majd mindent félreteszünk, ami nem tartozik a légzés teljes tudatosságához, tehát a belégzés kezdetétől a belégzés végéig, és a kilégzés kezdetétől a kilégzés végéig [tartó folyamathoz].

Szamádhi — Egyetlen dologra összpontosított fenntartott figyelem

A harmadik és negyedik szint között, tehát a légzés tudatosítása és a légzés fenntartott tudatossága között, az a különbség, hogy a légzés tudatosítása esetében csak minden egyes ki- és belégzés egy-egy szakaszára kell felfigyelned. Amint észrevetted a belégzés egy szakaszát, a tudat elkalandozhat másfelé, de időben „haza” kell találnia, hogy még elérje a következő kilégzést. Amint meglátta, hogy a lélegzet távozik, ismét útnak indulhat, hogy más dolgokat is megnézzen, egész addig, míg haza nem kell sietnie, hogy ne szalassza el a belégzést. A figyelem még más helyekre is elkóborolhat. Még mindig van mozgástere. Hozzá van kötve a lélegzethez, de hosszú pórázon. Ezen a harmadik szinten a légzésen kívül más dolgokra is irányulhat a figyelmed. A légzés fenntartott tudatossága esetében azonban teljes mértékben a légzésre kell összpontosítanod a figyelmedet, és semmi másnak nem lehetsz tudatában. Ezért fontos annyira a negyedik szint ebben a meditációban. Ez az, ahol igazából megragadod a meditáció tárgyát. Folyamatos odafigyelést biztosít számodra. A figyelem itt a létezés csak egy kis területére korlátozódik, a légzésedre. Ez az, amit a figyelemmel teszünk. Keretek közé szorítjuk. Ahelyett, hogy hagynánk, hogy mindenfelé elkószáljon, egy pontra irányítjuk. És a figyelem ennek a beállításnak köszönhetően kezd egyre inkább megerősödni. Ez olyan, mint amikor nagyítót használunk arra, hogy tüzet gyújtsunk. Ez az erők összpontosítása egyetlen pontra. Ezt a képességet, hogy fenntartjuk az odafigyelést, fenntartjuk a tudatosságot és fenntartjuk a figyelmet, szamádhinak nevezik. A szamádhi jó meghatározása a következő: „Egyetlen dologra összpontosított figyelem”. Szükségtelen „koncentráció’’-nak nevezni, mert a koncentrációból annyi minden hiányzik, ami igazán fontos abban, amit a szamádhi jelent.

A szamádhi az a képesség, hogy a figyelmünket összpontosítani tudjuk egyetlen dologra, és ezt a hétköznapokban számos ember meg is teszi. Vegyünk például egy sebészt, aki műtétet végez. Beszéltem sebészekkel, és azt mesélik, hogy néha órákat töltenek egyetlen operáció végrehajtásával. Egész idő alatt talpon vannak, de azt mondják, soha nem érzik magukat fáradtnak, mert megállás nélkül figyelemmel kell tartaniuk a késük vagy szikéjük hegyét. Ha nem tennék, a beteg esetleg meghalna. Egyetlen kis hiba, a figyelem egyetlen kihagyása, és a beteg meghal. Őket pedig beperelik vagy elveszítik az állásukat, mert megölték a beteget. Az operációkat végző sebészek nagy szamádhival rendelkeznek. Folyamatosan arra figyelnek, amit csinálnak. Ott állva, nem érzik a fájdalmat a lábukban, mert minden figyelmük a késük hegyére összpontosul. A sebészek azért juthatnak a szamádhi állapotába, mert teljes mértékben jelen kell lenniük minden pillanatban. Kezdetben ez nehéz, de amint hozzászoktak, igazából nagyon kellemessé válik. A világon csak egyetlen dolog foglalkoztatja őket — a műtétnek az a része, ami éppen akkor történik. Ez a példa fontos dolgot tanít a szamádhiról. A tanítás a következő: ha valami igazán fontos, meg tudod csinálni.

A meditációs tárgyban rejlő veszélyek

Szeretem úgy tanítani a szamádhit, hogy arra biztatom a tanulót, hogy ne csak a meditációs tárgy fontosságát hangsúlyozza ki minden szinten, hanem — mint ahogy korábban mondtam — párosítsa ezt a fontosságot a meditációs tárgy veszélyeivel szembeni óvatossággal. Mindegyik szint esetében ismerd a veszélyeket, az adott szint célját fenyegető ellenséget. Tehát az első szinten az ellenség a múlt és a jövő. A második szinten a belső párbeszéd. A harmadik szinten a légzésen kívüli dolgok észrevétele. Bármi is legyen az ellenség, nézd meg, hogy beazonosítható-e mint a meditáció azon szintjének veszélyforrása.

Például ha az ellenség a gondolkodó tudat, a veszély a dédelgetett gondolat, amely felkúszik rád, és fogságba ejt, mint egy óriáskígyó. Ha már rád tekeredett a kígyó, elvesztél. Emlékezz vissza az 5. fejezetben bemutatott kígyós hasonlatra1, és légy felkészülve a veszélyre. Mint ahogy mondtam abban a fejezetben, ha az elmúlt hónapokban meglehetősen sok hibapontot szereztél a jogosítványodba trafipaxos fényképek miatt, akkor felismered, hogy a trafipax Nagy Veszélyt jelent számodra. Ez azt jelenti, hogy amikor vezetsz, nagyon odafigyelsz a sebesség-korlátozásokra. Ha valami veszélyt jelent számodra, akkor nagyon odafigyelsz rá. Bármi is legyen az, ami a meditáció során megfoszt a sikertől, azonosítsd. Azonosítsd, hogy szintről szintre mi jelenti számodra a legfőbb veszélyt.

Például, tegyük fel, hogy magadban elismételed háromszor, hogy „Némán tudatában leszek a jelen pillanatnak, és nem fogok belebonyolódni a gondolkodásba.” A végén lehet, hogy még pontosítani akarod a dolgot, és hozzáteszed: „A ’kígyó’, amire különösen ügyelnem kell, az étellel kapcsolatos gondolatok.” Bármi is legyen a te ’kígyód’, figyeld éberen. Óvakodj tőle. Ha az elején utasítást adsz magadnak, hogy mi a te ’kígyód’, és az utasítást egyértelműen, elszántan adod magadnak, azt fogod tapasztalni, hogy a figyelem az egész meditáció alatt éberen lesi a sikeredet fenyegető veszélyt.

A meditáció során fellépő számos probléma nem a meditáció kezdeti szakaszából ered. Valamikor félidő táján kúsznak be a meditációdba. A következő kis módszert szeretem adni az új meditálóknak. Azt mondom nekik: „Egyszerűen csak lélegezz be és ki háromszor, és figyeld minden lélegzetedet. Csak három lélegzetet, semmi többet.” A legtöbb új meditáló ezt bármiféle gond nélkül meg tudja csinálni. Meg tudnak figyelni három lélegzetet — belégzés, kilégzés, belégzés, kilégzés, belégzés, kilégzés — teljes tudatossággal. Majd azt mondom: „Most tegyétek meg ugyanezt, de nem három, hanem háromszáz lélegzettel. Csináljátok egy teljes órán át.” Természetesen, ezt nem tudják megtenni. Három lélegzettel miért tudjuk megcsinálni, és háromszázzal miért nem? Azért, mert úgy indulunk, hogy nincs semmi gondunk, oda tudunk teljesen figyelni, de aztán nem tudjuk fenntartani a figyelmet. Ezek a ’kígyók’, ezek a gondok, általában már azután kúsznak be, hogy elkezdtük a meditálást. Amikor elkezded a meditációt, az egész nagyon világos. Mégis, amikor a harang megszólal, azt kérdezed: „Hú, mivel is telt ez az óra?”. Szundítottál, vagy csak rengeteg különféle dolgon gondolkodtál. Elkezded a légzés figyelésével, és ott fejezed be, hogy a tengeren túli nyaralásodról ábrándozol. Valahogyan, valahol bejöttek a ’kígyók’. Vagy ha jobban tetszik, lefényképezett a trafipax. Tehát meg kell beszélned önmagaddal, hogy mi a fő gondod, és rá kell állnod lelkileg, hogy tegyél is ellene valamit.

Ha már elég hosszú ideje meditálsz, ismered a gondjaidat, hogy mik azok a dolgok, amikre tényleg oda kell figyelned. Lelkileg állítsd rá magad azzal, hogy azt mondod: „Vigyázz ezzel”. Például, ha a [belső] parancs[olgatás] jelenti a nagy gondot számodra, mondd azt: „Várd figyelemmel”. Tényleg várd figyelemmel. És akkor, miközben meditálsz, azt fogod tapasztalni, hogy már előre észreveszed, mikor fog [magadnak kiadott] parancs következni. Kikerülöd a ’kígyót’, mielőtt rád tudna tekeredni. Rálépsz a fékre, mielőtt a trafipax fényképezőgépe villanna. Azért kerülted el, mert láttad, ahogy közeledett feléd. Ez az, amikor a figyelem kezd egészen ’bejönni’, és nagyon élessé és nagyon hatékonnyá válni. Megtanuljuk elkerülni a veszélyeket. Egyértelmű utasításokat adtunk, elkerültük a veszélyeket, és a meditáció igazán elmélyül. Ekkor lesz az odafigyelés a meditációt irányító képesség. Egy dolog meghatározni, hogy mi az odafigyelés, de itt következnek a világos utasítások, hogy hogyan figyelj oda, hogyan hozd létre a figyelmet, hogyan programozd magad, hogy teljes mértékben figyelmes legyél.

Az erő felkeltése

Természetesen, az odafigyeléshez szükséges másik tényező az energia. Ezeknek a szinteknek mindegyikén szükségünk van erőre, hogy ismerjük az erő felkeltésének módját: hogy megtanulunk mindent abba beletenni, amit éppen csinálunk. Ne tarts vissza semmit a következő pillanatra. Ez az egyik hiba, amit az emberek elkövetnek — különösen a tudati energia esetében. Azt gondolják, hogy „Ha most nagyon megerőltetetem magam, és rengeteg energiát fektetek ebbe a pillanatba, semennyim sem marad a következő pillanatra”. A tudatnál ez nem így működik. Az erőt valójában mi ébresztjük fel. Az erőt mi hozzuk létre. Minél több energiát adsz bele ebbe a pillanatba, annál több erőd lesz a következő pillanatban, és még annál is több az azt követőben.

A tudati energiával valójában felhalmozod az erődet. A fizikai energiával épp az ellenkezője a helyzet. Csak egy bizonyos mennyiségűvel rendelkezel belőle, csak egy bizonyos fizikai energia-készlettel. Tehát, ha valamennyit most felhasználsz belőle, akkor későbbre nem sok marad. A tudati energia esetében a készlet határtalan, és ha sok energiát fektetsz abba a dologba, amit éppen csinálsz, azt fogod tapasztalni, hogy a következő percben, öt percben, egy órában, vagy bármikor nagyon éber és nagyon figyelmes leszel. Ki vagy hegyezve a dolgokra, mert felhalmoztad az erődet. Ezért mondogatta Ácsán Cshá, a Mesterem, hogy bármit is csinálsz, száz százalékos erőfeszítéssel tegyed. Ha ülő meditációt végzel, fordítsd az erődet száz százalékig az ülésre. Ha sétálsz, sétálj száz százalékosan. Ha pihensz, tegyél száz százaléknyi energiát a pihenésbe. Aludj a lehető legtökéletesebben. Bármit is csinálsz, tedd száz százalékos erőfeszítéssel. Azt fogod tapasztalni, hogy így erőt halmozol fel magadban. Éber vagy, élettel teli. Ellenben, ha azt gondolod, hogy ,,Ó, én nem akarok erőt pazarolni erre az ülésre”, akkor eltompulsz. Nem sok élvezet lesz benne számodra.

Még abba is fektess energiát, ahogyan eszel. Nézd meg, mennyi mindent meg tudsz figyelni abból, amit éppen csinálsz. És akkor jobban fogod élvezni is! Milyen veszély fenyegeti az odafigyelést evés közben? Legtöbbször a más felé kalandozó gondolatok. És olyankor még azt sem tudjuk, mit teszünk a szánkba. Nem csoda, hogy annyi ember szenved emésztési zavarban! Bármi is legyen az, amit éppen csinálsz, legyél tudatában, hogy mi az, amit csinálnod kell. Tedd bele minden erődet. Tudd, hogy mik a veszélyei, és kerüld el azokat.

A lámpák felkapcsolása

Ha kifejlesztjük magunkban a figyelmet, és a figyelem nagyon élessé válik, rájövünk, hogy egészen addig egy nagyon homályos világban éltünk, ahol nem volt túl sok fény. Ahogy egyre jobban és jobban odafigyelünk, az olyan, mintha valaki felkapcsolná a lámpát a szobában, vagy amikor kisüt a nap, és megvilágítja a környezetünket. Ezért van az, hogy az odafigyelés gyakorlása nagyon örömteli élmény. Nagyon kellemes odafigyelni, mert annyival többet látunk meg a körülöttünk lévő dolgokból. Ez olyan, mintha reflektorfénybe állítanánk a valóságot. A valóság megnyílik számunkra. Nem csak a színeket látjuk — látjuk a formákat és a felületeket is. Mindent meglátunk. És minden csodálatosnak és gyönyörűnek tűnik. Ezért van az, hogy amikor a figyelem igazán kezd megerősödni, nagyon sok boldogságot és örömöt okoz.

Azok az emberek, akik nem figyelnek oda, akik tompák, akik a tompaságot ápolják magukban, akik sokat alszanak, depresszióba esnek. Egy szürke világban élnek. Néhány éve Angliában jártam. Mindig novemberben, decemberben vagy januárban utazom oda, és olyan szomorú akkor ott minden, mert minden annyira szürke. A nap messze északon jár, mert tél van. Csak reggel kilenc-tíz körül kezd világos lenni. Délután három-négy órakor pedig ismét sötét van. Minden nagyon egyhangúvá válik, gyakran az felhők is mind szürkék, és az ember áll abban a szemerkélő esőben, és az összes épület is szürkének látszik. Az utca szürke. Az felnézünk az égre, az is szürke. Tetőtől talpig szürkeség. Megnézzük az ott élő embereket. Mit viselnek? Szürke öltönyt és szürke kabátot. Ránézünk az arckifejezésükre: az is szürke. És mi a neve a teának, amit isznak? Earl Grey, vagyis Szürke Gróf. Haha! Minden szürke. Nagyon szürke, és szomorú és lehangoló. Ilyen az a személy is, aki csak nagyon kis figyelemmel rendelkezik. Olyan, mintha valamiféle Londonban élne, az örök télben. Csak szürkeség és szomorúság él a tudatban. Nincsen semmi, ami világítana. Nincsen energia. Nem lehet túl sok mindent látni.

Tehát, ha az ember nagyon odafigyel, az olyan, mintha kimenne egy csodálatos napfényben fürdő kertbe. Erőt adó, gyönyörű. Itt nagyon sok energia és boldogság található. Ha kifejlesztjük magunkban a figyelmet, a tudatnak ezt a fényességét, és utána a világnak egy kis részletére irányítjuk, akkor az adott dolog természetének legmélyére láthatunk. Csodálatos és lenyűgöző megtapasztalni a fényes és összpontosított tudatosságot! Sokkal több szépséget látunk meg, mint amit valaha is el tudtunk képzelni.

Tehát ez hasznos hasonlat az odafigyelés leírására: a tudat lámpáinak felkapcsolása. Egyre inkább tudatába kerülünk a dolgoknak, mert ahelyett, hogy hagynánk a figyelmet mindenfelé elkalandozni, tartósan egy dologra irányítjuk azt. Ekkor az történik, hogy az odafigyelés megvilágítja a tárgyat, és erőt halmoz fel önmaga számára. Elkezdünk igazán a dolgok mélyére „látni”, ami csodálatos!

A „bölcsességizmok” fejlesztése

Ez a gyakorlat a „bölcsességizmokat” fejleszti. Vegyél egy akármilyen tárgyat. Mindegy, hogy az egy kis légy, ami éppen a szerzetesi ruhádon mászik, vagy egy levél a kinti bokron, vagy bármi más. Csak állj vagy ülj ott, és nézd azt az egyetlen levelet. Hagyd, hogy a figyelem megvilágítsa azt, egészen amíg az arra az egyetlen levélre fordított figyelem annyira felerősödik, hogy észreveszed azt a sok-sok mindent, ami azon az egyetlen levélen történik. Ez nem csak egy levél, egy egész kis világ! Ekkor érted majd meg az odafigyelés hatalmát. Amikor ott tudjuk tartani a figyelmünket egyetlen dolgon, megtapasztalhatjuk, a figyelem hogyan világítja be a tárgyát, és mennyi szépséget kölcsönöz neki. Egyre inkább lenyűgöz bennünket, hogy menni mindent megláthatunk! Mennyi érdekesség, mennyi csoda, mennyi áhitat van abban a picike levélben! Ez az, ahol elkezdjük próbára tenni a figyelmünket. Elkezdünk játszani a figyelem erejével, amely örömteli és a dolgok mélyére hatol. De ha, miközben a levelet nézed, elkezdesz azon tűnődni, hogy mi lesz vacsorára, akkor nem fogsz tisztán a mélyére látni. Vagy ha elkezdesz a levél mélyére nézni, de elhatalmasodik rajtad az unalom, és belesüllyedsz a lustaságba és tunyaságba, vagy ha azon aggódsz, hogy „Az emberek engem néznek? Talán furának tartanak?”, akkor ezek a zavaró gondolatok megtörik a varázslatot, és véget vetnek a fenntartott figyelemnek. Azonban ha egy dolgon tudod tartani a figyelmedet, ami nem más, mint amit az odafigyelés és meditáció gyakorlása során itt tanulsz, elképesztő, hogy mi mindent fogsz meglátni a világban. A világ kinyílik számodra, és gyönyörűvé, magával ragadóvá és csodálatossá válik. És ez még csak a kinti világ!

Ha kifejlesztjük azt a képességet magunkban, hogy folyamatosan oda tudunk figyelni, hogy hosszú időszakokra egy tárgyon tudjuk tartani a figyelmet, ez megteremti azt a képességet, hogy bölcsességgel elmélyedjünk valamiben, hogy a dolog természetének mélyére lássunk. Ha egyike vagy azoknak, akik a létezés valamilyen mély igazságát önmaguk akarják felfedezni, ha nem akarod elfogadni azokat könyvekből vagy mesterektől csak azért, mert megbízol bennük, ha te magad akarsz utánajárni, akkor ez a módja az utánajárásnak. Ez az, ahogy megvilágosodási élményeket lehet szerezni. Kifejleszted magadban ezt az erős odafigyelést, és ráirányítod a bölcsesség valamelyik érdekes és gazdag forrására — leginkább a tudatra. Ha a figyelmedet ott tudod tartani a tudaton, és a mélyére tudsz hatolni, akkor a legmélyebb bölcsesség egész kincseskamráját találod ott, tele felbecsülhetetlen értékű ékszerekkel.

Tehát az eddigieket összegezve, ez az odafigyelés módszere: meghatározzuk, hogy mi az, hogyan kell fejleszteni, és leginkább, hogy a meditáció különféle szintjein hogyan hozzuk létre. Adj magadnak egyértelmű utasításokat, és tudd, mit kell tenned. Ha egyértelmű parancsokat adsz magadnak, nyugodtan hátradőlhetsz, és figyelheted, ahogy a tudat teszi a dolgát, a feladatodra szorít téged — lenyűgöző. Ez minden, amit tenned kell.

A „cselekvő’’ elengedése

Néha úgy magyaráztam el ezt a fajta meditációt, hogy ez a „cselekvő’’ elengedése, és ez meglehetősen összezavart néhány embert. Mit jelent az, hogy „a cselekvő elengedése”? Én a következőket értem alatta. Egy kis darabig, amikor itt az ideje, mi végezzük a cselekvést, majd elengedjük, és hagyjuk, hogy magától történjen. Apránként el tudjuk engedni a „cselekvőt”. El tudjuk engedni az összes belső párbeszédet, az összes belső parancsolgatást (ami a gondolkodó tudat körülbelül kilencven százalékát lefoglalja), hogy mindig utasítgatjuk magunkat, rászólunk magunkra, hogy mit tegyünk, és megtoroljuk, ha hibáztunk. Gondolkodás, gondolkodás, gondolkodás, gondolkodás, gondolkodás! Ez jelenti a legnagyobb gondot a meditálók számára, és a következő módon győzhető le. Helye van a gondolkodásnak minden szint elején, amikor egyértelmű utasításokat adunk magunknak. Ezután elengedhetjük magunkat, mert azt látjuk, hogy a tudat teszi a dolgát. Megértjük, felfogjuk, hogy nem kell semmi többet mondanunk. Csendben lehetünk.

Az odafigyelés különböző szintjei

Ahogy a meditációnk fejlődik, nem csak a figyelem által átfogott terület szűkül be egyre inkább, hanem az odafigyelés mértéke is egyre inkább megnő, és egyre élesebbé válik. Az egyik csodálatos dolog az a meditációban, hogy amint egyre élesebbé tesszük a figyelmet, észrevesszük, hogy az odafigyelésnek különböző szintjei vannak. Ez az utolsó dolog, amit az odafigyeléssel kapcsolatban itt szeretnék bemutatni, a figyelem különböző szintjei.

Azt találjuk, hogy a mindennapi életben használt figyelem igazából elég tompa, és ezért a bölcsesség szempontjából haszontalan. Szinte alig van benne élesség vagy mélység. Amikor elkezdünk meditációt gyakorolni, sokkal élesebbé, sokkal élénkebbé válunk. Élesebb és élénkebb alatt azt értem, hogy a létezés nagyon finom területein ott tudjuk tartani a figyelmünket, és ez az odafigyelés egyben nagyon fényes is. Azonban ahogy egyre mélyebb és mélyebb meditációt tudunk megvalósítani, azt tapasztaljuk, hogy a figyelmünket még ennél is finomabbá, élénkebbé és élesebbé kell tennünk. Amikor a meditáló kifejleszti magában ezeket a szinteket, nagyon gyakran előfordul, hogy ezzel egy időben elveszíti a figyelem középpontját. Például, ha a légzés az illető tárgya, akkor elveszíti a légzést, és az emberek gyakran kérdezik, hogy miért van ez így. Mi történt itt? Az történt, hogy a légzés puhává és finommá vált, miközben a figyelem még mindig túl durva. Nem volt képes lépést tartani a légzés változásával. Ha ez történt, vissza kell térni az előző szintre. Ez bármikor megtörténhet, különösen amikor a negyedik szinten a figyelmet folyamatosan, teljes mértékben a légzésre irányítjuk.

Néha eltűnik a légzés, és felbukkan egy nimitta, de nem tudjuk megtartani ezt a nimittát. Ez azért van, mert a nimitta megtartásához nagyon kifinomult figyelem szükséges, és ezt a finom odafigyelést még nem fejlesztettük ki magunkban. Tehát vissza kell menni a nimitta felbukkanása előtti szintre. Teljes tudatossággal térj vissza a csodálatos légzéshez, amely durvább tárgy, mint a nimitta, és engedd, hogy a figyelmed ezen a tárgyon fejlődjön tovább. De ha a figyelmed már teljes mértékben kibontakozott mire az ötödik szintre érsz, amikor a nimitta felbukkan, oda tudsz majd figyelni a finomabb tárgyra is. Azt fogod tapasztalni, hogy amint egyre élesebben és élénkebben oda tudsz figyelni, még a legfinomabb tárgyakon is ott tudod tartani a figyelmedet. De előbb meg kell tanulnod, hogyan tarthatod fenn a figyelmedet a durvább tárgyakon. Az odafigyelés minden újabb szintje minőségi változást is hoz, a figyelem mindig élénkebb és élesebb, mint az előző szinten. Hogy visszatérjünk az odafigyelés sebészes hasonlatához, az a fajta figyelem, amely a nimitta megtartásához szükséges, olyan, mint az az ügyesség, amelyre a sebésznek szüksége van egy agyműtét elvégzéséhez. Az a figyelem, ami a légzés megtartásához szükséges viszont olyan, mint az az ügyesség, amely a krumplihámozáshoz szükséges. Egy finomabb szinten egészen más fajta kidolgozottságra van igény. Ha a krumplihámozásról azonnal az agysebészetre váltunk, nagy galibát fogunk okozni. Ugyanez történik, ha túl gyorsan térünk át a légzésről a szamádhi nimittára. Elveszítjük. Nem leszünk képesek megtartani.

A fejlődés során megtapasztalhatod a rendíthetetlen figyelmet. Azt az odafigyelést, amely csak egyetlen dologra irányul, nagyon tisztán, nagyon élesen. Egyáltalán nem mozdul el. A Buddha azt mondta, hogy ez a tetőpontját a negyedik dzshánában éri el. Ez az odafigyelés csúcsa, ahol teljes mértékben egykedvűek vagyunk. Csak egyetlen dolognak vagyunk teljes mértékben tudatában, tökéletesen tudatában, rendíthetetlenül. Ez az, amilyen erőssé a figyelem csak válhat. Ha megismered ezt a fajta figyelmet, rájössz, hogy milyen nevetséges azt gondolni, hogy az ember megvilágosodhat a dzshánák nélkül. E nélkül az erős figyelem nélkül nem juthatunk hatalmas bölcsességhez. Tehát így elkezdjük önmagunk számára felfedezni, mi is lehet az odafigyelés, és milyen fajta odafigyelésre van szükség ahhoz, hogy megvilágosodjunk. Az erővel teli odafigyelés szintjei — nem pedig a durvák — azok, amelyek a dolgok természetének legmélyére hatolnak.

Amint láthatod, a figyelemnek számos különféle szintje van, és az odafigyelés nem csak egy kis dolog, amely megtalálható a mindennapi életben, és ami ugyanaz a mély meditációban. Ismerd fel, hogy a meditációnak számos fokozata van erősség, finomság és mélység szerint. Sokféle kés van: tompák és élesek, krumplihámozásra és agyműtétre valók. Éppen úgy, mint figyelem.

Ez volt annak kifejtése, hogy mit jelent az odafigyelés a buddhizmusban, a buddhista meditációban. Ismerd meg, hogyan kell kifejleszteni, hogyan kell élessé és élénké tenni, és végül hogy hogyan teremtheted meg azt a figyelmet, amit arra használhatsz, hogy a tudatod természetének mélyére áss, és felfedezd az állandótlanság, szenvedés és nem-én (aniccsa, dukkha, anattá) csodálatos kincseit. Lenyűgöző. Ha azt mondod, a buddhizmus „hatalmas kincsei”, az emberek azt fogják gondolni: „Ezek nem is kincsek. Hogy lehetne kincs a szenvedés? Hogy lehetne kincs az állandótlanság? Hogy lehetne kincs a nem-én? Mi valami igazán gyönyörűt és felemelőt akarunk, például szépséget, transzcendenciát, kozmikus tudatosságot vagy minden létező végső lényegét.”

Ezért nem találják meg a kincseket az emberek. Mert nem tudják, mit keresnek.

1. Ez a beszéd egy – online nem létező – könyv részlete. (M.V.)  ↩

Kategória: Meditáció

Copyright by Máthé Veronika, 2009

Felhasználás feltételei:

Frissítve: September 28, 2011, at 02:17 PM

Buddhista Meditáció - Az Alapok

Szerző: Ácsán Szucsittó

Fordította: Malik Tóth István

Forrás: Buddhist Meditation: The Foundations, Amaravati Publications, 1998

Eredeti mű címe: Buddhist Meditation: The Foundations

A Felkészülés

Aki ezt az útmutatót olvassa, valószínűleg már kíváncsi arra, hogy miért ülnek egyes emberek mozdulatlanul, egyenes háttal és csendben hosszú időn keresztül. Mire gondolhatnak ilyenkor? Valamiféle vallás lenne ez? S ha igen, miben hisznek? Hát igen, bizonyára vannak olyanok, akik tudatosan követnek egy gondolkodási rendszert; néhányan pedig mélyen hisznek egy Istenben vagy Igazságban. De ezek nélkül is lehetséges meditációt végezni. Hogy egyszerűen és egyértelműen megfogalmazzuk: az a lényeg, hogy megtaláljuk a tudat békéjét – magán a tudaton belül. Hogy a keresésnek ez a helyszíne, az még nyilvánvalóbb manapság, amikor – a technológiai és társadalmi vívmányok dacára – az emberiség legalább annyira feszült és nyugtalan, mint korábban. Alább azokat az irányelveket találjuk, amelyek szellemében napjainkban a meditációt gyakorolják, és amely összhangban van a mintegy 2600 évvel ezelőtt élt Buddha tanításaival.

A kezdetek

A meditáció a kívülálló szemlélő számára azt jelenti, hogy mozdulatlanul ülünk és nem teszünk semmit. Ez könnyűnek hangzik, de természetesen már maga az elképzelés is kihívás: hogyan lehetünk mozdulatlanok? Hiszen amikor így ülünk, az elménk zsong, mint egy méhkas, a testünkbe fájdalom nyilall, és minden apróság komoly akadályt jelent az elnyugvásban, nem is beszélve arról, ha egyetlen dologra akarunk összpontosítani. Azért van ez, mert aki nincs tisztában a meditációval, annak nincs tapasztalata arról, mi szükséges a tudat elcsendesítéséhez. Ez finom mentális „tevékenységet” igényel, s a jártasság, amelyre e tevékenység végzése során szert teszünk és amit igencsak élvezünk, teszi a meditációt rendkívül gyümölcsöző tapasztalattá.

Tisztázzuk, mit is jelent a mentális tevékenység. Szokványos esetben ezt a tudat mozgásaként érzékeljük: megérezhetjük a figyelem irányváltását és működését, amikor megpróbálunk emlékezni egy múltbéli eseményre; megérezhetjük a figyelem finom ráhangolódását, amikor egy törékeny tárgyat óvatosan megfogunk; megérezhetjük a figyelem elernyedését a lazítás pillanatában; vagy megérezhetjük, hogyan változik a figyelmünk, amikor együttérzően hallgatunk valakit, aki bajban van. Mindez „mentális tevékenység”, mely szinte észrevétlenül finom lehet, és nem egy intellektuális folyamat. Ez a tudatosság tevékenysége, s a tudatosság a tudat természetes – jóllehet fejletlen – képessége. A meditáció során megtanuljuk képezni ezt a tudatosságot azáltal, hogy a figyelmet szándékosan az összeszedettséget elősegítő dolgokra irányítjuk.

Éppen úgy, ahogy bármilyen testi cselekedethez szükségesek az erőfeszítés elemei, az érzékenység és az elvégzendő feladatra való kitartó összpontosítás, a meditáció mentális tevékenysége is három fő tényező körül összpontosul. Ezek: az erőfeszítés (vájáma), az éberség (szati) és összeszedettség (szamádhi). Az erőfeszítés az a „művelet”, amellyel felébresztjük és fenntartjuk a figyelem irányítását. Az éberség az a finomabb tevékenység, mellyel tökéletesen megfigyeljük, mi történik. Az összeszedettség az eredmény: a figyelem elnyugodott és kellemes állapota. Noha a szamádhit általában „koncentrációnak” fordítják, ez a szó nem utal arra a folyamatra, melynek során kitartóan előidézzük és összegyűjtjük a figyelem, a nyugalom, a vizsgálódás és az öröm tényezőit, melyek a szamádhihoz szükségesek. A „koncentráció” gyakran a figyelem leszűkítése és megfeszítése – ez pedig a meditáció folyamatával ellentétben áll.

A Buddha által tanított meditáció azt veszi alapul, ami kéznél van: a testet és a tudatot, vagyis alapjában véve mindazt, aminek érezzük magunkat. Noha meglehet róla az elképzelésünk, hogy ezek mire képesek, amikor azonban figyelmen kívül hagyjuk őket, akkor az idő legnagyobb részében csupán homályos benyomásaink vannak arról, mik is valójában. Mennyire vagyunk kapcsolatban azzal, ami a testünkben történik? Az emberek folyamatosan kárt tesznek a testükben azzal, hogy helytelen módon ülnek és helytelen testtartásban dolgoznak. És mi a helyzet a tudat kiszámíthatatlan és gyakran különös hangulataival, az ingerlékenységgel, a kedélyváltozással, az elidegenedés és az unalom érzésével? Hogyan ébred fel az öröm és az együttérzés? Ezek olyan életbevágó kérdések, melyek akár évekig megválaszolatlanok maradnak, a meditáció azonban segíthet nekünk megtalálni a személyre szabott válaszokat – vagy legalább feltenni a helyes kérdéseket.

Az ilyen meditáció tehát nagyon gyakorlatias eszköze annak, hogy kapcsolatban maradjunk a mindennapi életünk alapjául szolgáló valósággal. Amellett közvetlen is, hiszen aminek legpontosabban tudatában lehetünk, az nem más, mint ami éppen itt történik, bármikor, bármelyikünkkel. És itt van meg a lehetőségünk, hogy megváltoztassuk az életről szerzett tapasztalatunkat.

Testhelyzetek

A meditációt lehet ülve, állva, séta közben, sőt fekve is végezni. Aki érdeklődik a gyakorlás iránt, az legalább napi fél órát szánjon rá, lehetőleg kora reggel, mielőtt a szokásos napi tevékenységek megkezdődnek, vagy kora este, miután a napi tevékenységeinket letudtuk. Természetesen a nyugodt környezet az ideális, esetleg olyan látvánnyal, mely megnyugtatja vagy megörvendezteti a szívünket. Ilyen például egy tiszta, csendes szoba, lágy fénnyel, vagy egy erdő. Ezek hiányában érdemes felkeresni egy üres templomot vagy buddhista kolostort, vagy megosztani a meditációs szobát egy hasonló érdeklődésű barátunkkal.

A különböző testhelyzetek némileg különböző minőségekkel bírnak. Az ülés (meditációs pózban, egyenes háttal, egymáson keresztbe helyezett lábakkal, vagy ha ez nem megy, egyenes háttámlájú széken) jó a finomtest energiáinak összhangba hozására, és a figyelem egy pontba irányítására. Úgy kell ülni, hogy a deréktáj homorú, az alhas pedig függőleges legyen. Így a mellkas kitágul, a váll viszont ellazul. Ebben a testhelyzetben a légzés mély, egyenletes és érezhetően különbözni fog a megszokottól.

A séta kiváló arra, hogy egyfajta áradó figyelmet fejlesszünk ki – hagyjuk megesni a dolgokat, csak könnyedén kapcsolatban állva velük, mintha hullámon lovagolnánk. Ehhez egyenletes, vízszintes, lehetőleg magányos ösvényt találjunk, mely mintegy 20–30 lépésnyi hosszú. Ha kevesebb a rendelkezésünkre álló hely, akkor megpróbálhatunk körbe-körbe járni. Miután összeszedtük a figyelmünket az ösvény egyik végén állva, nyugodt és megfontolt léptekkel kezdjünk sétálni, tekintetünket szegezzük szilárdan, de könnyedén három méterre magunk elé az útra, a karjainkat pedig gyengéden kulcsoljuk össze a testünk előtt vagy mögött. Ha elérjük az út másik végét, álljunk nyugodtan néhány másodpercig, forduljunk meg, és ismételjük meg a sétát.

Az állás az energiaegyensúly megteremtése szempontjából jó. Amikor állunk – lábaink vállszélességben, kis terpeszben, ellazított térddel –, észrevehetjük, hogy például testünk egyik oldala vagy egyik végtagunk nehezebbnek vagy erősebbnek érződik, mint a másik. Az egyensúly úgy jelenik meg, hogy az „erősebb” oldalra összpontosítjuk a figyelmünket, majd azt fokozatosan és ismétlődően az ellenkező oldalra vagy végtagra irányítjuk. Az állás és a séta egyaránt kiváló gyógyír az ülés során esetleg ránktörő álmosságra vagy eltunyulásra (és kényelmetlenség-érzetre).

A fekvés lazító hatású, mely a testi kényelmetlenség, sőt a túlfeszített gyakorlás ellenszere, jóllehet először nagyon valószínű, hogy az ember közben elalszik vagy álmodozni kezd. Ezt bizonyos fokig megakadályozhatjuk azzal, ha hanyatt fekve talpunkat a földre helyezzük, miközben térdeinket behajlítva tartjuk úgy, hogy felfelé nézzenek.

Javaslat:

Talán egy ideig szükséges kiegészítő testgyakorlást végeznünk, amely a végtagok lazítását és a testtartások megerősítését foglalja magában. Sokan úgy találják, hogy bizonyos hatha-jóga, vagy a kínai csi-kung gyakorlatok előnyösek a meditáció végzése szempontjából.

Alapok

Amikor a négy testhelyzet bármelyikét tudatos és éber módon tartjuk fenn, akkor figyelmünk is állhatatosabb, és el tudjuk kezdeni teljesebben és körültekintőbben azonosítani pillanatnyi tapasztalatunkat. A testhelyzet hétköznapisága és a testi érzetek segítenek abban, hogy motivációnk szilárd maradjon: célunk nem az, hogy valami elragadó, kifinomult vagy eksztatikus dolgot találjunk, hanem hogy teljesebben megtapasztaljuk azt, ami már amúgy is történik. Ez különbözik mindennapi életünktől, amelyben az indíttatás egyre változik: talán azért vagyunk tudatában a testünknek, mert zavar bennünket kényelmetlen helyzete, vagy a külsőnkkel törődünk, esetleg túl akarjuk élni az átkelést egy forgalmas útkereszteződésen, vagy óvatosan akarunk bánni egy törékeny tárggyal. Az éberség mögött meghúzódó motiváció az, hogy a testi vagy elmebeli tapasztalásnak nem másért szentelünk figyelmet, minthogy olyan tisztasággal éljük át, amely segít nekünk természete megértésében.

Minek leszünk tehát tudatában a testi és mentális tapasztalatok természetével kapcsolatban, amikor csendben ülünk? Ami szinte azonnal nyilvánvalóvá válik, az a tény, hogy a figyelem ide-oda ugrál és akadályokba ütközik, így hát ritkán vagyunk zavartalanul tudatában annak, ami a testünkben és a tudatunkban valójában zajlik. Úgy segíthetünk elő egy szilárdabb összpontosítást, hogy egy alkalommal tapasztalatunknak csak egyetlen aspektusát kezdjük el vizsgálni, és ehhez hasznos egy rendszert alkalmaznunk. Az „éberség négy alapjának” rendszere szerint javasolt vagy a testi jelenlétre (kája), vagy az érzés minőségére (védaná), vagy a tudat állapotára (csitta), vagy azokra a mintákra összpontosítanunk, melyeken a tudat áthalad (dhamma). A későbbiekben ezt részletesebben is tárgyaljuk. A fenti lista fokozatos előrehaladást mutat, vagyis eleinte könnyebb fókuszálnunk a testi jelenlétre, mielőtt áttérnénk a gyorsabban változó és érzékeny hangulatokra és érzésekre.

A meditációs gyakorlat egyik célja ezért az, hogy bizonyos ideig ezen alapok valamelyikén tartsuk a figyelmünket. Ez nyugtató hatású, és bepillanthatunk általa a tudat természetébe.

Témák

A figyelem összpontosításának határozottabbá tételére van néhány alapvető meditációs téma, melyek között a négy alap kimunkálása is megtalálható. Néhány részletre majd a megfelelő helyen kitérünk, összefoglalásként pedig álljon itt a következő lista:

- sétáló meditáció, amint már korábban említettük;

- meditáció a testi jelenlét fölött;

- meditáció a testi érzetek fölött („a test végigseprése”), a test módszeres pásztázása figyelmünkkel, hogy megtaláljuk a jelenlévő finom érzeteket;

- meditáció a légzés fölött (ánápánaszati), a figyelem összpontosítása a ki- és belégzéshez társuló érzetekre.

Testi jelenlét

Az első alap abból áll, hogy tudatában vagyunk a testnek, miközben sétálunk, állunk, ülünk vagy fekszünk. A legáltalánosabb testtartás az ülés, melyet 15 perctől kezdve egy óráig, vagy még tovább gyakorolhatunk, ahogy hozzászokunk és egyre kényelmesebbnek találjuk a testhelyzetet.

Ez idő alatt arra összpontosítsunk, ami a testet jelenlévővé teszi számunkra. Például a szilárdság benyomására, mely különböző feszültségekből áll össze; vagy arra az egyesítő benyomásra, mely az érzetek áramló sorát egyenlővé teszi a test jelenlétével. Az előbbit „földnek”, az utóbbit „víznek” nevezzük. A további elemek, melyek a testi jelenlétet alkotják: a „levegő”, a testben meglévő mozgó, lüktető, vibráló és ritmikus minőség; és a „tűz”, mely az általunk érzett meleg mértékére utal. Próbáljuk meg ezeket egyenként megkülönböztetni – nyilvánvaló módon a „levegőt” lesz a legkönnyebb felismernünk a lélegzetben –, majd pedig amikor egymással összefonódnak (a lélegzet például változó mértékű nyomással és hővel jár együtt).

Szinte biztos, hogy testi érzetek, a rájuk adott reakciók és zavaró gondolatok fognak felmerülni, és emiatt figyelmünket vissza kell vezetnünk a testi jelenléthez. Amikor a dolgok némileg elnyugodtak, akkor az érzések és tudatállapotok sebessége egyre csökken, és egyre nagyobb távlatból szemlélhetjük azokat.

A test pásztázása

„A test végigseprése” azt jelenti, hogy a testünkön határozottan végigvezetjük a figyelmet. Ez kezdődhet azzal, hogy a teljes testi jelenlétre összpontosítunk, majd egy adott ponton megállapodunk. Miután ez megtörtént (például megállapodtunk jobb lábfejünknél), figyelmünket fokozatosan mozgatjuk, mint egy fénypásztát, a lábfej körül, majd lassan felfelé a lábon, és így tovább. Választhatjuk azt is, hogy módszeresen egy pontra irányítjuk a figyelmünket, majd a test ellenkező oldalára (például a jobb vállcsúcsunkra, majd a balra, ezután a jobb könyökre, majd a balra, ezután a jobb csípőre, majd a balra), mindezt igengyorsan.

Amint a tudat otthonosabban mozog a testben, áttérhetünk arra is, hogy megfigyeljük a test különböző részeihez kapcsolódó kellemes, kellemetlen vagy semleges érzéseket. Amikor ebben jártasságra teszünk szert, képesek leszünk felbecsülni, hogy maga a tudat milyen tiszta és érzékeny. Először azonban csak azt gyakoroljuk, hogy teljesen befogadjuk a testet és érzéseit, ahelyett hogy a tudatállapot elemzésébe vagy magyarázatába bocsátkoznánk. Azzal, hogy befogadó módon csak a testre összpontosítunk, tudatunk egyensúlyát és tisztulását segítjük elő.

A légzés ébersége

A légzés felett történő meditációt is hasonló szellemben végezhetjük. Ebben a gyakorlatban a belégzések és a kilégzések egyenletes áramlására összpontosítunk, és azt tapasztaljuk meg, hogy a testet miként befolyásolja a légzés folyamata. A különbséget az energiák mozgásában vehetjük észre, vagy annak megváltozásában, ahogyan a testünket érezzük.

A tudatnak szüksége van némi időre, amíg megszokja, hogy megállapodjon és ne veszítse szem elől a testi érzeteket, melyeket a légzés idéz elő. A korábban leírt ülő testhelyzet elősegíti a légzés teljes és természetes áramlását, és könnyebben megkülönböztethetővé teszi a hozzá kapcsolódó érzeteket. Az is segíthet, ha szándékosan megnyújtjuk minden ki- és belégzésünket öt-hat légzésen keresztül, hogy az egyes légzések végéhez kapcsolódó érzeteket erősebbé tegyük, és a tüdő teljesen megteljen.

Azzal is erősíthetjük a tudatnak a légzéshez fűződő kapcsolatát, hogy egy békét sugárzó szót mondunk magunkban a légzés áramlásának idejével összhangban, vagy pedig arra is figyelhetünk, hogy számoljuk minden egyes lélegzetvételünket.

A lélegzetvételek számolásának sokféle változata van. Vannak, akik egytől ötig számolnak majd vissza öttől egyig, mások tízig és vissza. Van akinek ez túl egyszerű, és bonyolultabb feladatra van szüksége a gondolatai lendületének megtöréséhez, ezért az alábbi mintát használja:

be,

ki,

be,

ki,

…

1,

1,

2,

2,

(egytől kettőig,)

2,

2,

1,

1,

(majd vissza)

1,

1,

2,

2,

3,

3,

(egytől háromig,)

3,

3,

2,

2,

1,

1,

(majd vissza)

1,

1,

2,

2,

3,

3,

4,

4,

4,

4,

3,

3,

2,

2,

1,

1,

… így tovább, végül egytől tízig:

1,

1,

2,

2,

3,

3,

4,

4,

…

9,

9,

10,

10,

majd vissza:

10,

10,

9,

9,

…

4,

4,

3,

3,

2,

2,

1,

1.

Maga a gyakorlat csak eszköz a figyelem megalapozására, tehát nem az a fontos, hogy melyik változatot alkalmazzuk.

Ennél a gyakorlatnál minden alkalommal, amikor elkalandozunk a számolástól, kezdjük újra egynél. Bár ez talán megalázó módon mutat rá az elme csapongására, mégis erőszak nélkül megszilárdítja a figyelmet egyszerű és ismétlődő közvetlensége által, s végül képesek leszünk szabályszerűen eljutni a számolás végéig. Akkor, ha megalapoztuk a kellő stabilitást, figyelmünket egy kifinomultabb meditációs tárgyra irányíthatjuk, vagy vizsgálódhatunk egy adott téma felett, mint az állandótlanság (aniccsa), a nem-én jelleg (anatta), vagy az üresség (szunnyatá).

Jóllehet fontos, hogy a légzés érzetével tartsunk, ahogy az a testben mozog az adott pillanatban, mégse foglaljuk le magunkat túlzottan azzal, hogy fenntartsuk vagy megpróbáljuk megtelepíteni a légzés tudatosságát a test egy adott részében, mivel ennek csak feszültség és görcsösség lesz az eredménye. Csupán vegyük tudomásul a légzés sajátos érzetét, amit abban a pillanatban tapasztalunk, és engedjünk el minden feszültséget. Bár a figyelem eleinte elkalandozhat, a gyakorlat nem más, mint a tudat enyhe feszültségét mindig magával hordozó gondolatáramlat elengedése, és visszatérés a légzéshez. Ez természetesen eltart egy ideig, de ne kezdjük el bírálni magunkat. Ehelyett egyszerűen oldjuk csalódott hangulatunkat, és térjünk át a következő lélegzetre, olyan hozzáállással, mintha az lenne az első. Ilyen módon minden fogalmi értelmezést megszakítunk, és önmagában csak a testi tapasztalásra utalunk vissza.

Ahogy önbizalomra teszünk szert, növelhetjük a meditáció időtartamát, sőt váltogathatjuk is a módszereket – például a test végigseprését, a légzést és a sétát fél órás szakaszokban, ha lehetőségünk van egy délutánt a meditációra szánni. Ez a figyelemnek örömteli kikapcsolódást nyújt. Ezeket a szakaszokat nyújthatjuk vagy csökkenthetjük képességünknek és a rendelkezésünkre álló időnek megfelelően.

A Tapasztalat Áttekintése

Van tehát elég sok teendőnk. Ez jelenti az eddig tárgyaltak alkalmazását, de az éberség latba vetését is azért, hogy a tudat valóban kapcsolatba kerüljön figyelme tárgyával. Az éberség egy kicsit olyan, mint az emlékezés, vagy a képesség, hogy valamit észben tartsunk. Először csak a meditáció témáját tartja észben (azáltal, hogy a figyelem elkalandozása esetén visszatérünk az aktuális lélegzethez), és az általunk kifejtett erőfeszítés minőségét és eredményét. Tehát az éberség felügyeli a figyelem megszilárdulását a következő szempontokból: A témánál vagyok még? Nem válok merevvé és feszültté a túlzott erőfeszítéstől? Nem kellene megfontolnom, hogy némi idő elteltével testhelyzetet változtassak, amely kényelmesebb, és több energiát biztosít? Vagy tűrjem a nehézségeket, és inkább a hozzá fűződő viszonyomon munkálkodjak?

Ez így nagyon intellektuális folyamatnak tűnhet, de sokkal inkább egy tapasztalt háziasszony esetéhez hasonlít, aki gyümölcsért megy a piacra. Egy szempillantás alatt képes megmondani egy narancsról vagy körtéről, hogy kellően érett-e, anélkül hogy vívódnia kéne rajta. Először talán tanácsot kér az árustól, de miután megfelelő tapasztalatra tett szert, megtanul megbízni a saját ítéletében: hiszen végül is az árus azt akarja, hogy vegye meg az áruját! Ugyanez a helyzet az éberség fejlődésével: eleinte talán könnyebnek találjuk, ha kifejezett gondolatokat használunk a dolgok megjelölésére: „a lábujjam,” „a csípőm,” „belégzés,” „álmosság” stb., ám egy idő után jobban fogunk bízni az éberségünkben, mint a gondolatainkban. Gondolataink, akárcsak az árusok, hajlamosak félrevezetni bennünket: „Ez csak időpocsékolás! Ez lehetetlenség! Vajon mi mehet a tévében?”

Tehát megfelelő erőfeszítéssel létrehozva maga az éberség irányítja és ellenőrzi majd az erőfeszítést. Az eredményeket is megfigyeli és észben tartja – például hogy nyugodtabbnak érezzük magunkat, hogy élesebbnek tűnik a figyelmünk, vagy hogy éppen egy ellenérzésen vagy téves feltevésen alapuló kellemetlen gondolatmenetet ismerünk fel. Ezekre az eredményekre azután építeni lehet: „A tudatom jobban működik, amikor tisztább: érdemesebb tehát csendben ülni, mint ide-oda rohangálni, hogy elintézzek dolgokat. Fel kell ébresztenem magamban a mások iránti megbocsátást és türelmet – a saját érdekemben!” Ez tehát természetes módon elvezet bennünket oda, hogy tudatosítsuk a többi alapot: az érzéseket, a tudatállapotokat és a mentális mintákat.

Egyensúly a változásban

Egy másik fontos jellemző, amit az éberség megfigyel, a megtapasztalt jelenségek változása és áramlása. Amit normális esetben „lábamnak” nevezek, az most bizsergések és lüktetések körforgása, egy olyan érzés-áramlat, mely igen kevéssé hasonlít a látható formához. Ráadásul az egyik láb különbözik a másiktól. Amit pedig a „lélegzetemnek” hívok, az a kiterjedés, a rezonálás és az összehúzódás birodalma, az áramlásé és az elnyugvásé, melynek sokkal több dologhoz van köze, mint pusztán a tüdőhöz. A meditáció tapasztalatainak egyre ismerősebbé válásával felismerjük a négy alap közös jellemzőjét: mind a változó tapasztalatok övezetei. Ez a figyelmet a megnyilvánulások „felszíne alá” irányítja, s így a változás (aniccsa) „a belátás jelévé” válik, melyet minden dologban észrevehetünk.

Ha megtanulunk ráhangolódni a változás jellegzetességére, ami jól megfigyelhető a légzésben, akkor találni fogunk egy egyensúlyi pontot, mely nem is statikus, és nem is ingadozó. Ezáltal könnyebb lesz fenntartanunk az egyensúlyt, amikor tudatállapotok fölött szemlélődünk – melyek természetüknél fogva hajlamosak kizökkenteni bennünket. Mindig ide térünk vissza, mint az összeszedettség egyre szilárdabbá váló gyűjtőpontjához, amely nyugodt és érzékeny. Segít ennek felismerésében, ha megtanuljuk kifinomítani erőfeszítésünket: nyilvánvaló, hogy elveszti az egyensúlyát az, aki túlzottan nehézkessé, lanyhává vagy önteltté válik. Abban a pillanatban, hogy azt gondoljuk: „Megvan végre!” – már el is vesztettük. De ne is törődjünk vele, kezdjük újra, a dolgok változnak – új pillanat, új lélegzet…

Ez a reakció elkezdi felszámolni a trükköket, az öndicséretet és az önbecsmérlést, melyeket a gondolkodó elme felvethet. Ahelyett, hogy megrekednénk vagy elsodródnánk, ismerjük fel, ha elvesztettük a fonalat, majd kezdjük elölről. Az egyensúlyt tűzzük ki célul.

Tanulás

Ahogy telik az idő, meditációs gyakorlatunkban fokozatosan elérünk egyfajta jártasságot, noha eleinte az csak ugrás volt az ismeretlenbe (vagy tapogatózás volt a sötétben). A test, ha közvetlenül megtapasztaljuk (nem pedig gondolunk rá), inkább lesz változó áramlat, mint tehetetlen massza. Az összeszedettség eredményeként megjelenő elmebeli érzés nagyon ragyogó és békés lehet. A figyelem által a testi tapasztalás élővé válik, és gyakorlott meditálók arra is használhatják gyakorlásukat, hogy testüket új élettel töltsék fel és megszüntessék a feszültséget. Beszámolók még azt is igazolják, hogy emberek testi betegségeikből gyógyultak meg ezen a módon. A test éber tudatossága hatalmas erőforrássá lesz.

A meditáció tapasztalatának egy másik aspektusa, hogy elsajátítjuk, hogyan kell tanulni, és miképpen kell elkerülni ugyanazon hibák ismételgetését. Hasznos lehet emlékeztetni magunkat az észben tartandó lépésekre, melyek attól is függhetnek, hogy hajlamunk szerint inkább előre rohannánk, anélkül hogy megfelelő módon megalapoztunk egy témát, vagy inkább ingadozunk, és nem tesszük lehetővé a téma kibontakozását.

Lássunk egy egyszerű rendszert, ahogyan az éberséget kifejleszthetjük a testben:

1. lépjünk kapcsolatba a testünkkel, vegyük tudomásul, hogy érezzük magunkat a jelen pillanatban;

2. maradjunk ezzel a jelenben, hogy megszilárdítsuk az éberséget;

3. hagyjuk az éberségre annak meghatározását, hogy milyen erőfeszítésre van szükség a nyugalom és belátás megerősítéséhez a meditáció tárgya körül;

4. erősítsük meg a kitartást a megalapozottság vagy a lelki nyugalom érzetéig;

5. tartsunk fenn egy nyugvópontot az érzetek szakadatlanul változó áramlatában;

6. amikor figyelmünk összeszedetten a meditáció tárgyán marad, engedjük, hogy a tudatunk tejes mértékben élvezze azt.

Meditáció az Érzések és a Tudatállapotok Felett

A meditáció gyakorlása során azt, amit általában „tudatnak” tekintünk, változó állapotok sorozataként (melyeket összességében csittának nevezünk) tapasztaljuk meg. Ezen állapotok fluktuációja „mintákat” (dhamma) formál, vagy formálódik általuk, ilyen minta például a kétség, az öröm, az izgatottság, vagy a nyugalom. A tudatállapotok és tudatminták természete hasonlítható a tenger és az áramlatok viszonyához: a tenger áramlatokat hoz létre, amelyek a tengert mozgatják, mint ahogy a tudatállapotok mintákat formálnak, melyek visszahatnak a tudatállapotokra. Ezek nem a gondolkodás témái – melyek hatására esetleg nem veszünk tudomást a tudatállapotunkról vagy annak mintájáról, éppen úgy, ahogy a tenger hullámai elrejthetik előlünk a tenger mélységét és áramlatait. Talán fel tudjuk idézni azt az állapotot, amikor saját kedélyállapotunkat sem ismertük föl, amíg valaki egy elejtett megjegyzésével hatalmas érzelemhullámot nem váltott ki bennünk.

Bizonyos tekintetben a test fölötti meditáció arról szól, hogy megváltoztatjuk tudatállapotunkat, azáltal hogy a nyugalom és a kitartás mintáit vetjük be. Más szempontból viszont a testen mint alapon való munkálkodás előkészület arra, hogy közvetlenül magára a tudatra fordítsuk figyelmünket. Ahogy a figyelem összeszedetté válik és megnyugszik, úgy válik hatékony, a mentális érzések, állapotok és minták világában alkalmazható eszközzé.

A test kiegyensúlyozza a tudatot

A test feletti meditáció tudatossá tesz bennünket kellemes vagy kellemetlen testi érzetekre vagy tudatállapotokra (melyek lehetnek például bizonytalanok, ellazultak vagy ihletettek), amint elkezdünk önmagunkkal foglalkozni és a gyakorlás során előrehaladunk. Észrevehetjük, hogy a tudatunk világosabb vagy látszólag tágasabb lesz, vagy egy elsöprő erejű hangulat bukkan fel hirtelen a semmiből, vagy esetleg dühroham tör ránk a szomszéd kutyájának ugatásától. És ekkor fontos mentális érzések, tudatállapotok és minták vannak jelen, melyeket meg kell és meg lehet szólítanunk az éberség alkalmazásával. Erről később még lesz szó.

A test éber tudatossága – a légzés, a test pásztázása, a séta vagy az állás által – a gondolkodó elme lecsillapodását idézi elő. Emellett azt a felismerést is megerősíti, hogy a gondolkodó elme nincs kapcsolatban a közvetlen tapasztalattal, s így hajlandóak leszünk hátrébb lépni a gondolkodás folyamatától, és felülvizsgálni azt. Ez könnyebbé válik, ha kifejlesztettük az összeszedettséget: az összeszedett tudat valójában távolságot tart a gondolatoktól. Ebben az esetben a tudat önmagában is kellemesen, sőt időnként pompásan érzi magát. Tehát nem lesz szüksége az elképzelések, rendszerek vagy emlékek ösztönzésére, és kevésbé is fog érdeklődni e működések iránt, hacsak nem lesz rájuk szükség. Ahogy ez a felismerés valóssá válik számunkra, olyan távlat nyílik meg, mely lehetővé teszi, hogy közvetlenül a tudaton munkálkodjunk.

Amikor a mentális világra összpontosítunk, felismerhetjük, mennyire azonosítjuk magunkat tudatállapotainkkal és érzéseinkkel. A tudatban felmerülő érzelmek, valamint a hangulatok és az értelmi tisztaság esetleges fokozatai számos lehetőséget kínálnak az örömre és a fájdalomra, a dicséretre, a szemrehányásra és az önhittségre. A „piaci árusnak” valójában nem kevés mondandója van az érzések minőségéről – legyen az kellemes, kellemetlen vagy semleges: „Ne ezt vedd! Nézd azokat az érzéseket ott, azok érettebbek! A tegnapról, a holnapról, az ennivalókról, a szórakozásról és sikerről szólnak, és sokkal jobbak azoknál, mint amelyeket a légzés során tapasztalsz.” És így elfelejtjük, hogy az érzések tiszavirág-életűek és változékonyak.

Amikor a tudatállapotok felett történő meditációhoz érünk – e tudatállapot lehet lelkesült, izgatott, lehangolt, feszült stb. –, a minta a „kellene” és „nem kellene” egyre erősödő viharává fokozódhat. Ez a „kommentár” lehet akár még szó nélküli feszült hangulat is, amikor odaérünk, hogy egyfelől az akadályozó tényezők (mint például a nyugtalanság, a tompaság stb.), másfelől pedig az előmozdító tényezők (mint például az energia és az önbizalom) felett szemlélődünk. Igazából valószínűtlen, hogy valaki képes lesz közvetlenül megtapasztalni (nem pedig csak gondolatban felidézni) a meditációt előmozdító tényezőket, amíg a háziasszony le nem csendesítette az árust azzal, hogy nyugodtan és állhatatosan a vásárlásra figyel, vagy nyíltan a szemébe néz. Ez a lelki nyugalom előfeltétele. Ekkor lehetséges lesz felismernünk bármilyen felszín alatt húzódó mentális feszültséget, mely alig észrevehető testi feszültséggel is járhat. Ilyenkor a tudatot közvetlenül közelítjük meg, nem pedig az általa felvetett gondolatok által. Ezen a ponton, ha eléggé tiszta a tudatunk ahhoz, hogy felismerjük a mentális vagy testi feszültséget, pusztán az elhatározással, hogy ellazítjuk vagy hagyjuk elmúlni, lehetővé válik, hogy eloszlassuk azt.

Bölcs elmélkedés

Jóllehet a meditáció során zajló rendszertelen gondolkodás általában eltereli és megzavarja a figyelmet, fegyelmezéssel a gondolkodást értékes szövetségesünkké tehetjük. Rengeteg energia kapcsolódik a gondolatokhoz, és jó tudni, hogyan lehet ezt az energiát a megfelelő módon használni. Tehát ha valaki olyan fokú összeszedettséget fejlesztett ki magában, hogy a tudat egyensúlyban érzi magát és ráhangolódott a változásra, akkor helyénvaló lehet a gondolkodó elméhez fordulni. Először is ahelyett, hogy bosszantana vagy izgatna bennünket a gondolkodás, tanuljuk meg úgy használni, hogy értékelje a meditációt, ami nem jelent mást, mint hogy képes mérlegelni, melyik a megfelelő téma vagy testhelyzet, ahelyett hogy makacsul kitartana amellett, ami nem működik. Azt is magában foglalja, hogy képesek vagyunk felmérni az eredményeket, és az azokból eredő következményeket.

A meditáció után a világos gondolkodás segít nekünk eltöprengenünk viselkedésünkön vagy életmódunkon: milyen életmód eredményez mindig rendelkezésünkre álló figyelmet és olyan tudatot, mely nem harcol az aggodalommal, a bűntudattal vagy az ellenségeskedéssel? Talán rendszeresebbnek kell lennem a szabadidőm eltöltésében, vagy jobban meg kell választanom a munkámat, figyelembe véve azt, mire van valóban szükségem. Esetleg több figyelmet kell fordítanom arra, hogy összeillünk-e a munkatársaimmal vagy a partneremmel. A meditáció részleteire ügyelve az ember azzal is tölthet némi időt, hogy bölcsen elmélkedik az indítékain és a képességein, vagy a tudatáról alkotott, kétségbe nem vont feltételezésein. Talán nem csak intelligenciára van szükségünk, hanem több türelemre és érzékenységre is. Itt újra emlékezetünkbe idézhetjük, hogy az erőfeszítésnek az önbizalmon és a hajlandóságon kell alapulnia, nem pedig a kötelességérzeten és az akaraterőn. Ennek megfelelően a bölcs elmélkedés a meditáció fontos támasza lehet. Csak ne feledjük hagyni, hogy a dolgok változzanak – és ne vegyünk mindent magunkra! Számos helyzetben ez nagyon értékes észrevétel lehet.

Javaslat:

Vizsgáljuk meg életmódunkat és erkölcsünket. Egy jó barát segítségünkre lehet abban, hogy átfogó képet kapjunk életünk pillanatnyi állásáról.

Érezzük meg gondolatainkat

A közvetlenül a gondolatra vonatkozó meditáció egy módja annak, hogy mélyebben belelássunk tudatállapotunkba vagy mentális mintánkba. A gondolat nyilvánvalóan egy tudatállapot eredménye, és arra kényszerít bennünket, hogy észrevegyünk egy olyan tudatállapotot, amelynek közvetlenül nem vagyunk tudatában – de csak ha a gondolat ritmusát és hangulatát vesszük figyelembe a témája helyett. Itt dől el, hogy bölcsebbek leszünk-e, vagy becsapjuk magunkat. Emlékszünk még az árusra? Miért beszél akkor hévvel az időjárásról? Mert nem akarja, hogy észrevegyük: rothadt a körtéje! A gondolatok – még ravaszabb módon – még arra is hajlamosak, hogy beképzelten fecsegjenek a nyugalomról és a belátásról, sőt egészen ésszerűnek tűnjenek, miközben önmagunk vagy mások lebecsülésének formáit rejtik csupán. Másrészről néhány egészen remek mentális mintához (mint például az örömhöz és a bizalomhoz) esetleg igen kevés gondolat társul. Ha a témára összpontosítunk, megvan az esélye, hogy végül belebonyolódunk, és rögeszmés tudatállapotba kerülünk. Ám ha a gondolat hangulatára figyelünk, az távolságot teremt. Ekkor lehetségessé válik orvosolni vagy elejteni egy negatív gondolatot, megerősíteni és bátorítani egy segítő erejű gondolatot, vagy csak tanújának lenni, amint a gondolatok elhaladnak, mint a felhők az égen.

Ha kifejlesztjük a gondolkodás vizsgálatában való jártasságot, akkor elkezdhetjük megtapasztalni azt a tudatot, amely gondolkodás nélküli, vagy „túl van” a gondolkodáson. Ez a tudat ragyogónak és tágasnak tűnhet, mint az ég, melyen a felhők áthaladnak, és amely időről időre felhőtlen. Próbáljunk ehhez teljes mértékben hozzájárulni és ebben megpihenni. Figyeljük meg, mi hoz ki belőle, és hogy esetleg hogyan akarunk ragaszkodni hozzá. Ám megpróbálni visszahódítani, az éppen a tágasság ellentéte, tehát amikor eltűnik, csak engedjük el.

Hallgassunk a szívünkre

Különösnek tűnhet, de a nyugalom és a tágasság egy viszonylagos foka akár elő is idézheti mélyen rejlő gondolataink felmerülését. Megértésünk, melyet az éberség által palléroztunk, fel fogja mérni, mikor és hogyan foglalkozzunk velük. Talán el kell fordulnunk tőlük, esetleg fel kell ébresztenünk magunkban a megbocsátást, vagy meg kell vizsgálnunk a természetüket és azt, hogy mit üzennek. De a megértés legalább lehetővé teszi, hogy ne kelljen azonnal elkezdenünk munkálkodni a gondolatokon és az érzelmeken, s nem is kell automatikusan elnyomnunk vagy semmibe vennünk őket.

Noha tanulságos és felszabadító hatású lehet megérteni a kényszerítő erejű gondolatmintákat, és kikerülni a karmaik közül, a meditációban való jártasság nélkül ez meglehetősen nehéz lehet. Szenvedésünk legnagyobb része abból fakad, hogy bele ragadtunk olyan gondolatokba, melyeket gyötrő érzelmek látnak el energiával.

E kellemetlen érzelmek világos felismerését még nehezebbé teszik az általuk kiváltott reakcióink (az elutasítás, a bűntudat, a félelem, a jogosság érzete stb.), melyek aztán maguk is gondolatokat idéznek elő azzal, hogy igazolnák vagy védelmükbe vennék ezeket az érzelmeket, esetleg panaszkodnának miattuk. Néha kényszeresen arra gondolunk, hogy minden egyes gondolatunkat meg kell fejtenünk, minden kínzó érzelmünket pedig fel kell oldanunk. Nem arról van szó, hogy ez teljesen hamis, de legyünk tudatában még annak a kényszernek is, „hogy mindent félretennénk”, mert ez egy labirintusba vezethet bennünket. Talán a legbölcsebb tanács a legegyszerűbb is egyben: hallgassunk a szívünkre. Ez elnyugtatja a figyelmet egy védekezés nélküli csendességben, amelyből megjelenhet egy tiszta tér. Ebben számos dolog önmagától megoldódik, ahogy a figyelő szív szert tesz az irányításhoz szükséges önbizalomra.

Javaslat:

Egy szellemi beállítottságú barátunk, azáltal hogy meghallgat bennünket, segíthet abban, hogy meghallgassuk önmagunkat. Akkor is képesek leszünk nyíltan és őszintén meghallgatni önmagunkat, ha azt gyakoroljuk, hogy véleményformálás nélkül hallgassunk meg másokat.

A meditáció jelei

Az összeszedettség eredményeként képek vagy benyomások bukkanhatnak fel a tudatban. Ahogy hozzászokunk az üléshez, a légzéshez vagy a sétához, egyre inkább tudatában lehetünk az összeszedettséggel járó mentális érzéseknek, és ezek, ahogy szintén leülepednek és megszilárdulnak, benyomásokká alakulhatnak, melyek fényre vagy térre, sőt finom hangra emlékeztethetnek bennünket. Ezeket a finom formákat nimittaként vagy „útjelzőként” ismerik, mivel egy tapasztalt meditáló számára olyan „tárgyakká” válnak, melyek alapján tájékozódni lehet, vagy amelyek körül mélyebb összeszedettséget lehet elérni. Ha ilyen dolgok felmerülnek, ne váljunk túlzottan lelkessé vagy nyugtalanná, csak szilárdítsuk tovább a tudatunkat, azt figyelve, hogyan viszonyul hozzájuk.

A Szív Megnyitása

Térjünk most vissza a gondolatokhoz és a tudatállapotokhoz: a meditációban arra is lehetőségünk nyílik, hogy olyan gondolatokat ébresszünk fel és erősítsünk meg, melyek céljaink beteljesítését elősegítő állapotokat idéznek elő, és ezek aztán örömmel töltik el az életünket. A bölcs elmélkedés témáját követve kiváló gyakorlat, ha némi időt azzal töltünk, hogy olyan dolgokon tűnődünk, mint például saját jótetteink, vagy mások önzetlen cselekedetei. Ezzel kiemeljük a tudatot a negatív hozzáállásból, az unalomból, vagy a mindennapi körülményeinkkel való túlzott foglalatoskodásból. Vegyük észre a tisztelet, a hála és az ihletettség minden tudatállapotát, melyek az ilyen gondolatokkal együtt felmerülnek, s erősítsük ezeket a gondolatokat és a belőlük fakadó cselekedeteket. Ez segítségünkre lesz a kritikus hajlamok hatástalanításában, melyeket a teljesítményközpontú életstílus idéz elő.

A magasztos szív

A jótékony tudatállapotok, melyekről a könyvek nem véletlenül írnak, brahma-viháraként ismeretesek. A brahma-vihára nagyjából „magasztos, határtalan állapotokat” jelent. Ezek a kedvesség (mettá), a részvéttel teli törődés (karuná), az együttérző vagy elismerő öröm (muditá), és a szív tökéletes kiegyensúlyozottsága vagy lelki nyugalom (upékkhá). Ebből látható, hogy a „tudatállapot” (csitta) szót miért fordítják „szívként” is. Ezek nem intellektuális tapasztalatok, és valójában minden gondolatot inkább ezen állapotok elősegítésére, mintsem bemutatására kellene irányítanunk. Ha megpróbálunk kedvesek lenni vagy kedves gondolatokat elgondolni azért, mert úgy véljük, hogy „így kellene tennünk”, azzal csak takarót borítunk tudatállapotunk felszínére. Természetesen a gondolkodó elme el tud téríteni bennünket a gyakorlástól, azáltal hogy panaszkodik hiányosságaink miatt, vagy újra meg újra hozzáadja, hogy „kellene”, ezzel is tovább sűrítve a ködöt.

Javasolt tehát úgy megközelítenünk ezeket a magasztos állapotokat, hogy tudomást veszünk róluk, amikor jelen vannak, majd megbecsüljük őket, tűnődünk rajtuk, és kiterjesztjük őket. Idézzünk fel például egy emléket, amikor kedvességben volt részünk, vagy a kiegyensúlyozottságból fakadó nyugodt és mély elfogadásban. Ilyen alkalmakkor hibáinkat nem megítélték, hanem elfogadták vagy tanácsot adtak. Emlékezhetünk olyan időszakokra is, amikor valaki nyilvánvalóan élvezte a társaságunkat – tehát kedvessége nem kötelezettség volt, hanem természetes dolog. Vegyük észre, hogy ez milyen érzés, és időzzünk el ebben az érzésben. A jó közérzet ajándéka, mely a másik ember kedvességéből fakad, gyönyörű alap az empátia számára. Felismerjük természetes összetartozásunkat.

Ezt vonja maga után az empátia. Emlékezetünkbe idézünk valakit, aki megmutatta, hogy előrehaladásunk úgy kezdődik, hogy saját magunk felé indulunk. Elkezdünk tudatosan kapcsolódni az életünkben felbukkant igaz és jóindulatú emberekhez, majd kiterjeszthetjük a megtapasztalt jóindulatot azáltal, hogy jót kívánunk másoknak. Ez segít megszüntetnünk azt a szokásunkat, hogy saját kellemetlenségeinken tépelődjünk, tehát kiváló időtöltést jelent egy időre.

Természetesen ez könnyebben megy olyan emberekkel, akik iránt már rokonszenvet érzünk, de ha ezt kiterjesztjük és elidőzünk az érzésben, akkor lehetővé válik az empátia kialakult fokát és jellegét olyanokra is vonatkoztatnunk, akikkel szemben szokás szerint közömbösek, sőt esetleg ellenségesek vagyunk. Ne feledjük azonban, hogy ezen állapotok alapját az empátia, nem pedig a jóváhagyás képezi – s a fő megajándékozottjuk mi magunk vagyunk. Tehát csak azért, mert nem értünk egyet valakivel, aki jól érzi magát, még nem kell neheztelő vagy irigy tudatállapot miatt szenvednünk. Az empátia lehetővé teszi számunkra, hogy örömet érezzünk, ha valakit jószerencse ér – vagyis lehetővé teszi, hogy osztozzunk benne.

Vannak sajátos elmélkedések, melyek elősegítik a számunkra ellenszenves emberek iránt érzett empátia felébresztését. Ezek a kammán alapulnak, vagyis azon, hogy minden egyénnek együtt kell élnie cselekedetei és tudatállapotai eredményével, és meg kell tapasztalnia azokat. Nem kell ítélkezővé és bosszúvágyóvá válnunk. Tartsunk tükröt másokról alkotott véleményeink elé: milyen érzéssel töltenek el bennünket?

Nagyon könnyen megeshet, hogy negatív tudatállapotaink többsége amiatt jelenik meg, amit mások tettek velünk. De ne ítélkezzünk – még saját irigységünket és önbírálatunkat se ítéljük el. Legyünk nagylelkűek önmagunkkal! A negativitás köreire most tudunk hatást gyakorolni, a bűntudat érzése viszont csak megakasztja a folyamatot. A körforgásnak akkor lesz vége csupán, ha kifejlesztjük magunkban a brahma-vihárákat.

Tudatunk Mintái

Ezek a gyakorlatok segítségünkre lesznek a tudatállapotok megértésében. Elkezdjük magunkévá tenni azt, amit helyes látásmódnak neveznek – felismerve, hogy a tudatállapotok okok és (kedvező vagy kedvezőtlen) feltételek eredményeként jelennek meg, és szándékosan előidézhetők vagy eloszlathatók. Amint megértésünk mélyül, tudatállapotainkra úgy gondolunk, mint amelyek nem állandóak, és ez egyre inkább lehetővé teszi számunkra, hogy többé „ne vegyük őket magunkra”. Ezt jelenti a szabadság „nem-én”-ként (anattá) ismert aspektusa. Létezik egyfajta tárgyilagosság, nem vagyunk egyetlen állapot béklyójában. Amikor képesek vagyunk bölcsen reagálni a tudat működésére, az elnyugszik. Ahelyett, hogy feszült vagy izgatott lenne, békéssé és emelkedetté válik. Egy tendencia, egy pozitív minta szilárdul meg, mely a béke és a szabadság felé vezet. Az ismétlődő hajlandóságokat, melyek újra és újra visszahoznak és ily módon állandósítanak tudatállapotokat, tudatmintáknak vagy dhammáknak nevezzük.

Az akadályok

Mint a meditáció többi lépésénél, a viszonylagos szabadság kínzó tudatmintákat is felszínre hozhat, hogy azok tudatosabbá váljanak. Jó példa erre a nélkülözés, mely az érzékek vágyainak tárgyait teremti meg; a sebezhetőség és az ingerlékenység, melyek neheztelést és haragot hoznak elő; és az önbizalom hiánya, mely ingadozó kételyek formájában ölt testet. Életünk során e lélektani minták mindig képesek találni valamit, amit mozgásba hozhatnak körülöttünk, és megeshet, hogy úgy találjuk, képtelenek vagyunk dűlőre jutni velük. Ekkor a kérdést úgy intézzük el, hogy szórakozással elvonjuk róla a figyelmünket, s ezzel magunkba temetjük. A meditáció – a vele együtt járó éberséggel és összeszedettséggel – eszköz, mellyel kiemelhetjük a tudatot ezekből a negatív mintákból, vagy amikor mégis megjelennek, segítségével átláthatunk az akadályokon, megérthetjük az okaikat, és eltávolíthatjuk őket. A szabadság eleinte talán csak időleges lesz, ám ahogy egyre nagyobb jártasságra teszünk szert a meditációban, a tudat e szabadsága olyan tartós lehet, hogy megláthatjuk benne életünket, hogy életünket a szokásostól eltérő megvilágításban láthatjuk. Tehát ha bölcsen szembenézünk az akadályok kihívásaival, akkor általuk is erősebbé és elmélyültebbé válunk.

Az érzéki vágyak

Amikor a tudat egyre csak visszatér az érzékek vágyainak tárgyaihoz, akkor szemlélődjünk a mintán: a tudat egy étellel, szórakozással, ruhákkal, szexszel, vagy bármi egyébbel kapcsolatos képet hoz fel, és ajnározza ezt a tárgyat. Az ajnározás tudati tevékenysége stimuláló hatású, de a folyamat tudatossága, melyet az éberség által kifejlesztettünk, megmutatja nekünk, hogy a fantáziálás izgató és csalódást okozó tapasztalás. Még ha meg is szerezzük az érzéktárgyakat, azok nem elégítenek ki bennünket teljesen – még inkább jellemző az elégedetlenség akkor, amikor csak képzelődünk róluk! A frusztráció és a feszültség folyamatának tudatossága segít bennünket abban, hogy az érzékek vágyainak ragyogó tárgyaitól eltávolodjunk, és a meditáció tárgyára összpontosítsunk. Ez valószínűleg idejében megtörténik, köszönhetően a meditáció témájának újra megszilárdítására irányuló erőfeszítésünknek, és annak, hogy felismerjük az érzéki vágyak káprázatszerű természetét. Az a fontos, hogy kezdjük megérteni a mintát, ahelyett hogy önmagunkat korholnánk az érzékek vágyainak megtapasztalása miatt. Ha bűntudatot, megbánást és elkeseredettséget adunk az akadályhoz, azzal csak éberségünk erejét és tisztaságát csökkentjük. Ellenben bármikor, amikor megszabadítjuk tudatunkat az akadálytól, olyan tisztaságba és nyugalomba léphetünk, amely lelkünk mélyéig kielégít bennünket.

Rosszakarat

Hasonló mondható el arról, amikor a rosszakaratra reagálunk: ismerjük fel a mintát amögött a gondolat mögött, hogy minden rossz, hogy az egyik ember bosszantó, a másik pedig megbízhatatlan; és összpontosítsunk arra, mit csinál és hogyan érez éppen az elménk. Természetesen még a meditációt is a rosszakarat terepévé tehetjük: „Lehetetlen éberséget gyakorolni ezekkel az érzéketlen emberekkel körülvéve!” Az árulkodó jel az, hogy még miután keserűségünk, cinizmusunk, bosszankodásunk vagy dühünk közvetlen tárgya eltűnt, a tudatunk azután is a témán időzik. Ráadásul úgy érezhetjük, hogy a rosszakarat igazol bennünket, és emiatt nem vesszük észre azt a rengeteg dolgot, amiért hálásak lehetnénk, s amelyek felemelőek. Jogosnak érezzük, hogy minden aszerint haladjon, ami jó, igazságos és kedves. De a dolgok nem úgy mennek, igaz? A meditáló megtanulja, hogy jobban megbízzon saját éberségének erőforrásaiban, mint az olyan elképzelésekben, hogy miként kellene lennie a dolgoknak.

Kétely

Ez a minta könnyen létrejön életünk választásaival vagy a meditáció gyakorlatával kapcsolatban: „A helyes dolgot teszem? Egyfelől így lehet, másfelől azonban talán jobb lenne amúgy…” Természetesen a kétely e példái fölött elmélkedhetünk, vagy tanácsot kérhetünk felőlük. A minta azonban tartósabb problémát kezd okozni, ha képtelenek vagyunk választani, vagy bizonytalanságban hagyni dolgokat. Az elme zsörtölődik, mesterkedik és határozat képtelen, de nem tud előrehaladni – s az akadályozás frusztráló folyamata nyilvánvalóvá válik. A kétely a gyökerénél egy olyan határozatlanság, amely sokkal mélyebb a fogalmi bizonytalanságnál, s például az önbizalom hiányán alapulhat.

A meditációban tehát ott a lehetőség, hogy ne csupán időlegesen toljuk félre az akadályt, hanem megértsük és megszüntessük a folyamatot. Úgy gyakorlunk, hogy szilárd figyelmünket azon tartjuk, amit az elme tesz, nem pedig azon, amit mond. A kétség esetében tehát adjuk fel annak szükségét, hogy bizonyosak legyünk, és összpontosítsunk teljes odaadással a bizonytalanságra. Ekkor többé nem tartjuk fenn egy olyan jövő káprázatát, amelyben a dolgok rendben mennek, és mindenki egyetért velünk.

Ez lehetővé teszi számunkra, hogy közvetlenül a jelenben meglássuk, hogy a kétséget a gondolkodás folyamata hordozza, a gondolkodást pedig a felmerülő és eltűnő gondolatok alkotják. Ha teljes figyelmünket annak szenteljük, hogy e folyamatot megvizsgáljuk, akkor nem fordítunk több energiát további gondolatok előidézésére. Ekkor a gondolkodás folyama elcsendesedik, és elkezdjük érzékelni a gondolatok közötti tereket, valamint a gondolatmenetek közötti szüneteket. A tiszta tudatosság ezekben a terekben lakozik, ahol a kétség nincs jelen.

Gyakran még feltalálókkal és tudósokkal is az a helyzet, hogy megoldásaik és felismeréseik akkor jelentek meg, amikor abbahagyták a gondolkodást. A gondolat egy gépies folyamat része, mely az intuitívebb tudatosságot szolgálja – de nem helyettesítheti azt. Elfelejtjük, hogy életfolyamataink és a velünk történő dolgok legnagyobb része gondolkodásunk, elhatározásunk, sőt tudomásunk nélkül zajlik!

Nyugtalanság

Valójában a két legáltalánosabb akadály a nyugtalanság és a tompaság. Ezek az akadályok, melyek a többi alapjául és táplálékául szolgálnak, azt igazolják, hogy a tudatminták nem bizonyos tárgyakból erednek. Vagyis, noha rávetíthetjük érzéki vágyainkat egy ételre, vagy valakinek a megjelenésére, az ilyen dolgok igazából csak megnyilvánulási lehetőségek vagy katalizátorok: amikor egy katalizátor eltűnik, a vágy (vagy ingerültség stb.) mintája egy másik kép körül épül ki. A nyugtalanság és a tompaság tisztán megmutatja ezt a jellegzetességet azáltal, hogy sohasem képes hosszabb ideig szilárdan összpontosítani egyetlen dologra. Ezek az akadályok a szokás miatt olyan általánosak, amelyet kifejlesztünk, hogy eltereljük vagy gyengítsük a figyelmünket a többi akadály hatásának csökkentése érdekében!

A „nyugtalanság” arra a ciklikus hajlandóságra utal, hogy újra és újra kilépünk egy kielégületlen vagy tökéletlen állapotból, majd visszatérünk ugyanoda. A felszínen ez a figyelem gyors irányváltásából eredő szokásban nyilvánul meg, melyet a társadalmi élet kíván meg tőlünk. Amikor ez a szokás kikerül ellenőrzésünk alól, gondolatok és kedélyállapotok alapjául szolgál. A figyelmünk csapong, és különböző témákba kap bele, anélkül hogy végkövetkeztetésre jutna. Ez természetesen élénkíti a kínzó vágyat vagy sóvárgást, csakúgy, mint a gáncsoskodást, a sérelmek és a neheztelés felhalmozását. Amikor ezek felmerülnek, dolgozhatunk velük mint sajátos esetekkel, érettebbé téve szívünket türelmesen ismételgetett, ám szilárd igyekezettel.

Ekkor lehetővé válik, hogy kissé mélyebbre hatoljunk, hogy átlássuk a nyugtalanság másodlagos, rögeszmés jellegét, amelyből az erejét nyeri, bár ez a felszínen kevésbé nyilvánvaló. A rögeszme meg nem kérdőjelezett igyekezet, hogy a tapasztalás valamilyen sajátságát felhalmozzuk, és ne engedjük, hogy a dolgok változzanak – mint ahogy a valóságban változnak. Ez az igyekezet azt a határozott feltételezést táplálja, mely szerint van valami, amit el kell érnünk, vagy meg kell ragadnunk. Még ha a tudat eléggé nyugodt is, a nyugalom megszállottjává válhat, és máris feszültség jelenik meg bennünk.

Ha azonban az éberséget átható módon alkalmazzuk, jobban ráhangolódunk a mélyben meghúzódó mintára, a témától függetlenül. Minden „feltételezést”, minden játéktervet, amit a jelen pillanatba hozunk, akként fogunk felismerni, ami. Tehát a tegnap belátásait és nyugalmát nem várjuk el a mától. Most bízzunk meg a gyakorlásban!

Tompaság

A tompaság, mely először energiahiányként vagy álmosságként jelentkezik, mélyebben alapvető vonakodás: „Nem akarok ezzel törődni! Nem akarok itt lenni! Van ebből kiút?” Rövid időre ugyan kirángathatjuk magunkat ebből, ám a meditáció, kevés ingerével, unalmasnak tűnhet, sőt kényelmetlen és látszólag terméketlen is lehet: az ember értékesebben töltené az idejét, ha felásná a kertet…

Hasznos szándékosan töprengeni segítő témákon, melyek munkára késztetik az elmét. Ezek az ösztönző témáktól – mint a Buddha példamutató élete, amelytől szellemünk életre kel – egészen a halandóság kijózanító megfontolásáig terjedhetnek. A halál és annak kiszámíthatatlan bekövetkezése arra emlékeztet bennünket, hogy a szívünkön való – időnként talán eseménytelen – munkálkodás tartósabb értékű, mint kerti tevékenységünk.

Próbáljuk nyitva tartani a szemünket, amikor ezek az akadályok megerősödnek, és összpontosítsunk valamilyen külső tárgyra. Álljunk fel, és ily módon tartsuk figyelmünket a testünkön. Ami talán „energiahiánynak” tűnik, kényelmetlen tudati érzésekkel és zavaros figyelemmel, az gyakran olyan energia-kiegyensúlyozatlanság, mely összpontosítást igényel, hogy visszanyerje jelenlétét és erejét. A téma és a testhelyzet megváltoztatása segíthet az egyensúly megszilárdításában.

A tompaság megfertőzi a „meditáció általi elnyugvásról” (azaz ha elalszunk), vagy „nem-ragaszkodásról” (vagyis nem kell felelősséggel jelen lennünk) alkotott elképzeléseinket, azok viszont elősegítik a tompaságot. Ez az érzéki vágyakat és a rosszakaratot is táplálja, így hangsúlyozva a figyelem ingadozását aközött, ahogyan a dolgok valójában vannak, és ahogyan szeretnénk, hogy legyenek. Győződjünk meg tehát arról, hogy a hajlandóságunk jelen van-e, s ha úgy találjuk, hogy nincs, akkor vizsgáljuk meg, mit szeretnénk tenni, vagy hogy milyen hangulat van a háttérben, amelytől menekülnénk. Soha ne törődjünk a válasszal (ami talán irracionálisnak vagy elfogadhatatlannak tűnik) – nem arról van szó, hogy vakon követjük e hangulatokat, hanem arról, hogy ezek talán olyan „rejtőző” nyugtalanságainkról vagy óhajainkról árulkodnak, amelyeket érdemes szemügyre vennünk. Ezek a hangulatok ráadásul olyan dolgok lehetnek, melyekkel inkább kapcsolatba kell kerülnünk, mintsem követnünk, „megoldanunk” vagy elnyomnunk. Bármi történjék is, a vizsgálódás élesíti az elménket.

Ha a jelenben vagyunk, a dolgok azok, amik. Ha a kívánságot és az idegenkedést félretesszük, igaz kapcsolat alakul ki a jelennel, s a tudat ragyogó és örömteli lesz.

Az akadályok meghaladása

A meditáció folyamata képes meggyengíteni az akadályok erejét. Még ha jelentkeznek is, lehetséges meggátolni, hogy olyan gondolatokat idézzenek elő, melyek támogatnák vagy erősítenék őket. Tehát ahelyett, hogy emlékeznénk mindazokra az igazságtalan és önző tettekre, melyeket valaki velünk szemben elkövetett, a megbántottság érzésére összpontosítunk, majd a rosszakarat mintájára – de mint mintára, nem pedig olyasvalamire, amit mi teszünk, s nem is valamilyen gyűlöletes személyre. Ekkor lehetővé válik személytelen módon megtapasztalnunk az akadályokat, melyekről kiderül, hogy változásnak vannak kitéve. Ez a folyamat megvonja az akadálytól a „táplálékát”. Ám türelmesnek kell lennünk: az akadály esetleg eltűnik egy időre, de aztán újra és újra visszatér.

A tudat akadályoktól való megszabadítása fokozatos folyamat, melynek során eloszlatjuk a róluk alkotott félreértéseinket, majd a velük kapcsolatos bosszúságot és bűntudatot, majd pedig meggyengítjük intenzitásukat és gyakoriságukat. Vegyük észre, mennyire erősíti az akadályokat az, hogy meddig tart a „milyennek kellene lennem” és „mit nem tesz meg ő soha” személyes története és személyes kivetítése: vajon nem egy tartós én feltételezésén alapul-e mindez? S vajon ez a feltételezés megállja-e a helyét?

Ha éberen figyelünk az akadályokra, az elvezet bennünket oda, hogy mindenféle szükségleteinkre és határainkra vonatkozó feltételezést megkérdőjelezünk, és megszabadulunk tőlük. Az akadályokkal való munkálkodás által az elhatározás, az állhatatosság, a bölcsesség és az együttérzés hatalmas erejére tehetünk szert. Ez az erő mélyebbre hatol, mint a meditáció korábbi szakaszaiban kialakított bármilyen nyugodt hangulat, és elkezdi felszámolni a gátló mintákat a tudat legmélyén, hogy a felébredés tényezőivel helyettesítse őket.

Javaslat:

Ez és a következő fejezet olyan területekről szól, amelyeken egy tapasztalt vezető segítsége megkímél bennünket attól, hogy megrekedjünk és összezavarodjunk, s emiatt elvesztegessük az időnket. Minden olyan gyakorlat, amely csak erősíti az akadályokat vagy gyengíti a felébredés tényezőit, haszontalan, és igen ártalmas lehet. Használjuk józan ítélőképességünket, és ne vezessenek félre bennünket ezoterikus elképzelések.

A Felébredés Tényezői

Amikor hajlamosak vagyunk azonosulni az akadályokkal, akkor elfogadhatjuk azt a feltételezést, hogy a tudat nem egyéb reménytelen zűrzavarnál. Ez a mélabú azonban csak egy újabb kétely. Jó tehát észrevenni ezt, és megmaradni a gyakorlást kísérő törekvések és alkalmas eszközök területén. Ezek az ügyes tudati minták éppen azok a tényezők, melyeket mindeddig fejlesztettünk: a felmerülő folyamatok éber tudatossága – inkább folyamatként, mint „énnek” nevezett halmazként; vizsgálódás ennek fényében; lankadatlan energia; öröm (vagy „gyönyörűség”); nyugalom; összeszedettség; kiegyensúlyozottság. Ezeket nevezik „a felébredés tényezőinek”. Ahogy gyakorlásunk érettebb lesz, felismerjük, melyikük van éppen jelen és melyikük hiányzik, melyikük erős és melyikük gyenge. Ez a számbavétel az éberség további működése, mely nélkülözhetetlen kulcs a továbbiakhoz.

A felébredés tényezőit meg kell tapasztalnunk, és használnunk kell őket, ám anélkül, hogy azonosulnánk velük. Ez hatástalanítja a „hozzá nem értő” hajlandóságot, amely „magasabb rendű énemmé” merevítené ezeket a mintákat. Egy ilyen elképzelés az önhittség alapjává válhat, sőt elválaszthat bennünket a világtól vagy a személyiségünktől. Ha a felébredés tényezőit a változás megértésével és megtapasztalásával összhangban fejlesztjük, akkor megérlelődik a mindig valamilyen állásponthoz ragaszkodó, s ezért az ellenállás feszültségét érzékelő én korlátaitól való szabadulás. E megszilárdulás a felébredés ösvényén, és annak emlékezetben tartása, az éberség negyedik alapjának beteljesülése.

Folyamatos Útmutatás

A folyamatos útmutatás annyit jelent, hogy a meditáló bátran beszámol tapasztalatairól más meditálóknak, vagy tanácsot kap egy tanítótól. Mindazonáltal megvannak a módjai és eszközei annak, hogy önmaga gondolkodjék el gyakorlásán, és irányítsa azt. Egy ilyen elemzés a „tiszta megértés” (szampadzsannya).

A tiszta megértés az elmélkedésben való jártasság, és négy alkalmazási módja van. Az első a szándékra vonatkozó tiszta megértés. Tehát például amikor leülünk meditálni, megfigyeljük, hogy mik az indítékaink. Talán olyasvalami, amivel nem is vagyunk egészen tisztában. Lehet, hogy csak azt gondoljuk: „Jó ötletnek tűnik.” Vagy: „Már fél nyolc.” Próbáljuk meg azonban tudatosítani azt a háttérben meghúzódó hangulatot vagy tudatállapotot, amely irányít bennünket. Ha nem vagyunk tisztában indítékainkkal, akkor a tudatunk nem lesz tökéletesen figyelmes, a dolgokat lélektelenül vagy megszokásból végezzük, s az eredmény is lesújtó lesz.

Ez nem jelenti azt, hogy szándékainkat intellektuális módon elemeznünk kell, csak érezzük meg az indítékot, amikor leülünk meditációt gyakorolni. Lehet bennünk érdeklődés aziránt, hogy megvizsgáljuk, mit is cselekszünk, vagy hogy kiegyezzünk önmagunkkal – némi hajlam a figyelmességre. Ez abban is segíthet, hogy megfontoljuk, mire kellene összpontosítanunk, ami azért fontos, mert időnként azért koncentrálunk bizonyos dolgokra, hogy ne legyünk tudatában az éppen zajló történéseknek. Esetleg úgy próbáljuk használni a meditációt, hogy kizárjunk valamit; talán a légzésre figyelünk, hogy eltávolítsuk magunktól – vagy álcázzuk magunk előtt – a bűntudat vagy a félelem érzését. A meditációt olyan dolgok elfojtásává torzíthatjuk, melyeket inkább tudomásul kellene vennünk és meg kellene vizsgálnunk. Tehát ahelyett, hogy a tudatállapotunkra tekintenénk, a testi tapasztalásra figyelünk, pedig fontosabb lenne a tudatállapotunkat szemügyre venni. Meg kell vizsgálnunk hát a szándékunkat: a megértésre vágyunk-e, vagy inkább megpróbálunk elkerülni valamit?

A tiszta megértés másik alapja a területre vagy helyre vonatkozik. Ez arra utal, hogy hová irányítjuk és hol tartjuk fenn a figyelmünket: a test, az érzések, a tudat, vagy valami más felett szemlélődünk? Majd pedig ebből egy gyakorlatot hozunk létre, hogy valóban meg tudjuk tapasztalni a testi vagy tudati folyamatokat, egy sor időpontban és energia-állapotban. Ez azt jelenti, hogy tudjuk, mire összpontosítsunk, és hogyan maradjunk vele. Eközben a mentális megszokások mindenféle kihívás elé állítanak bennünket, melyek próbára teszik ügyességünket. Ezek az akadályok mind olyan dolgok, melyekre éberséggel tekinthetünk, tehát a folyamatos gyakorlás abból áll, hogy képesek vagyunk megvizsgálni félelmeinket, aggodalmainkat, gyötrő gondolatainkat és hangulatainkat, s az éberség segítségével kellő megvilágításban látni őket. Ez azzal jár, hogy a meditáció tárgykörén belül maradunk, hogy a tudatosság azon aspektusait, melyeket átlagos esetben befolyásolunk vagy elnyomunk, megfontoltan és tárgyilagosan szemléljük. Ez a tiszta megfigyelés lehetővé teszi, hogy elengedjük őket. A „területen” belül maradni azt jelenti, hogy a közvetlen tapasztalásban időzünk, a fogalmi értelmezés helyett. Ebből megértés fakad majd, mely a szív megnyugvását segíti elő, nem pedig magyarázatokat, bírálatokat vagy spekulációkat. Ez jelenti a helyes terület megtalálását, mely a tiszta megértés egyik alapja.

Egy másik alap az alkalmasság, a meditáció tárgyának alkalmassága, mely nem jelent mást, mint hogy olyan tárgyat választunk, amely meghozza a kívánt eredményt. Tehát például nem érdemes a légzésre összpontosítanunk, ha túl fáradtak vagyunk, hiszen csak elaludnánk tőle. Akkor sincs sok értelme, ha túlságosan izgatott az elménk, mivel nem tudnánk figyelni rá. Ilyen esetekben jobb, ha találunk egy kevésbé finom meditációs tárgyat, mint például a kezünkben, a fejünkben vagy a testünkben lévő érzeteket, vagy a testtartást. Szexuális vágy esetén szemléljük a testet alkotórészeiben és elemi formáiban, ellenérzés és neheztelés esetén vegyük fontolóra, hogy ránk nézve milyen ártalmasak ezek az állapotok, és gyakoroljuk, hogy tágabb nézőpontból tekintünk a kérdésre. Az ilyen gyakorlatok felszabadítják a tudat erőit távolabbi célok számára. Tehát a meditáció tárgya vagy az erőfeszítés alkalmassága azt teszi lehetővé, hogy a meditáció során a megfelelő fajta erőfeszítést vessük latba, amely céljainkat szolgálja, anélkül hogy feszültséget okozna.

A negyedik megfontolás pedig – mely bizonyos értelemben magában foglalja a többit is – az, hogy nem hagyjuk félrevezetni magunkat, hanem tisztán megértjük tudatállapotainkat. Más szavakkal, ezeket önmagukban tapasztaljuk meg, nem pedig egy személyiség aspektusaiként. Ez viszont trükkös dolog, s gyakran azzal jár, hogy dűlőre kell jutnunk abban a kérdésben, hogy vajon miért fogjuk föl olyannyira személyesen a tudat erőit és változásait? Mire alapozzuk önbecsülésünket? Mire tanítottak meg bennünket gondolni, mi váltja ki érzéseinket? Ezeket a programokat és üzeneteket a személyiségünk hozza létre és birtokolja? Vagy éppen fordított a helyzet? Ez nem a személyiség elutasítását jelenti, hanem azt, hogy észrevesszük: az nem életünk értelmi szerzője, sokkal inkább annak közvetítője.

Tehát mindig szükséges friss szemmel néznünk a tudatra. Elkezdhetünk egy megfelelő tárgyat használni a meditációhoz, mint például a légzést, és megfigyelni, mi merül fel. Talán boldognak és nyugodtnak, esetleg zavarodottnak és nyugtalannak érezzük magunkat. Ha ekkor képesek vagyunk egyszerűen csak fenntartani az éberséget, amely ezeket a megjelenő és eltűnő tudati tapasztalatokat észleli, akkor minden jó és jól lesz. Ha azonban némi kísérlet után már nem tudjuk fenntartani egyensúlyérzetünket, akkor egy másik meditációs tárgyat kell találnunk, például figyeljünk a tudatra, vagy összpontosítsunk a test egy másik aspektusára.

Kérdések

Kérdés: A meditáció önelemző, csak önmagával van elfoglalva? Csupán az én tanulmányozása?

Válasz: A meditáció segít arra összpontosítanunk, hogyan vannak számunkra a dolgok. Ez meglehetősen indokolt, hiszen a külsőnek tűnő világ valójában az arról alkotott képünk csupán. Igen erősen befolyásolja az a döntésünk, hogy mire vagyunk tudatosak, hogyan fogadjuk be azt, és mit teszünk vele. Tehát a világ és az én elkülönültségének elképzelése igencsak téves.

Mi a világ? Kiindulópontként: amit érdemesnek tartunk megvizsgálni. A kékzöld moszatok talán nem túl fontosak neked, de egy biológus esetében más lehet a helyzet. Számára esetleg azok jelentik az egész világot: ismeri a kék-zöld moszatokat, ám mit sem tud a jogrendszerről. Ha foglalkozásodra nézve tanár vagy, akkor ez az egész világodat igencsak kitölti. Vagy ha az újságokat olvasod, akkor a világ Jugoszláviának, Iraknak vagy Szomáliának tűnik, vég nélküli csapások és szörnyűségek sorának. Tehát a világ az, amit érdemesnek tartunk megvizsgálni, vagy ami felénk irányul. Van benne egy olyan elem, amit mi választunk, s ami a hozzánk elérkező sajátos világot meghatározza.

A világ az is, ahogyan érzékeljük a dolgokat. Érzékelhetjük őket a becsvágy szemszögéből – hogyan boldogulunk velük –, de érzékelhetjük abból a szempontból is, hogy miképpen érzünk irányukban. Láthatjuk fenyegető, félelmetes helyként, olyan helyként, ahol szakadatlanul küzdenünk kell az érvényesülésért, olyan helyként, amelyben nem bízhatunk. De olyan helyként is érzékelhetjük, ahol kötelességünk együttérzőnek és kedvesnek lennünk, s ekkor ez a hozzáállásunk természetes módon befolyásolja majd világlátásunkat.

Még folytathatnánk, de a lényeg valójában az, hogy nem érthetjük meg a világot mindaddig, amíg magunkat meg nem értjük. Ám addig nem értjük magunkat igazából, amíg nem értjük a világot! Hiszen a kettő egyetlen teljesség, egyetlen folytonosság, ugyanannak a dolognak a két vége. Tehát megvizsgálhatjuk egy bot egyik vagy másik végét, ám attól az még ugyanaz a bot lesz. Minden bizonnyal néhányan, akik meditálnak, rendkívül rögeszmések és öntudatosak lesznek, de igazából nem erről lenne szó. Akkor történik ilyen, ha félreértjük a meditációt; tehát annak magában kell foglalnia egyfajta megértést is, a reflektálás egy elemét. A tanulás fontos, hiszen más különben egyszer csak azt vesszük észre, hogy monomániássá váltunk, vagy megrekedtünk az önzésben; és ez olyan kifinomult kifejezésmódokban jelenik meg például, hogy el akarunk menekülni mindentől, vagy szeretnénk, ha valamilyen kellemes tapasztalásban lenne részünk, esetleg különleges valakivé válnánk, valamiféle rendkívüli ezoterikus tudással a birtokunkban. Ezek a hajlamok és ösztönök megjelenhetnek bennünk valóban, de e meditáció célja nem az, hogy kifejlesszük, hanem hogy megértsük és meghaladjuk őket. Amikor jelen van az éberség és a tiszta megértés, amikor éber a tudatosságunk, akkor felmerülő vágyaink milyenségét is megvizsgáljuk.

Ez nem azt jelenti, hogy moralisták leszünk a vágyak tekintetében, csak éppen tudomásul vesszük, hogy milyen a vágy érzése, amikor az elme kifelé irányul. Ám hogy valamilyen kifinomult tudatállapotot vagy egy közönséges fizikai tárgyat akar‑e elérni, az nem lényeges. A lényeg, hogy megértsük azt a mozdulatot, amellyel megragadnánk és birtokolnánk valamit, valamivé válnánk, vagy valahová elérnénk – hogy valóban észrevegyük: a tudatnak ez a mozdulata más, mint amiről az éberség szól. Az éberség látja mindezt, majd elengedi.

Tehát mindig visszatérünk az alaphoz a meditáció során: a nyugalom és állhatatosság, a szerzés- és elutasításmentesség helyéhez. Ez nagyon megalapozó hatású. Minél többször tudjuk ezt megtenni, annál nyitottabbak leszünk arra, ami látszólag a külvilágban található, mivel elengedjük védekező mechanizmusainkat, kapzsiságunkat és önző reakcióinkat. Egyre inkább képesek leszünk elkerülni azt, hogy e megszokásokat kövessük – a tudati viselkedés előbb említett mintáit –, így valóban sokkal nyitottabbak és érzékenyebbek lehetünk a világra a meditáció e fajtája révén, feltéve, hogy megfelelő módon végezzük.

Ám az is nagyon igaz, hogy ezeken a rögeszmés állapotokon át kell mennünk. Időnként az elme a legostobább rögeszmével áll elő, olyan nevetséges dologgal, amely teljesen értelmetlen. Tehát amikor rögeszmeszerű, szűnni nem akaró gondolatunk támad, akkor az a dolgunk, hogy ne bosszantsuk fel magunkat miatta – azt gondolva, hogy megbolondultunk; vagy találgatva, hogy mit jelenthet –, hanem csak vegyük észre, és maradjunk összeszedettek. Észrevesszük, ahogy felmerül a gondolat, és ahelyett hogy követnénk, elhinnénk vagy elutasítanánk, egyszerűen megértjük, hogy egy gondolat csupán, amely áthalad az elmén. A tudat szinte mindenre gondolhat, és így is tesz, amint megfosztjuk attól, hogy valamilyen adott dologra gondoljon. A gyakorlás tehát a rögeszmementesség és az éntelenség gyakorlása – hogy mindezt csak nyersanyagnak lássuk, és hagyjuk eltűnni.

Kérdés: Amikor az ember elkezd meditálni, akkor először csak rövid időtartamokig gyakoroljon, majd egyre hosszabban, vagy pedig hagyja, hogy minden menjen a maga útján?

Válasz: Amikor én elkezdtem meditálni, az eleinte negyed óra ülésből, majd negyed óra sétából állt. Úgy találtam, hogy az ülés és a séta váltogatása nagyon jó, mert mindjárt fél órát tudtam meditálni, míg fél órán keresztül csak ülni igen kimerítő vagy nehéz lehet kezdetben, hiszen a tudat nem képes egyetlen dolognál megmaradni hosszabb ideig. Úgy találhatjuk, hogy testileg nagyon kényelmetlenül kezdjük érezni magunkat, vagy túlzottan feszültek leszünk amiatt, hogy próbáljuk megtartani a meditáció tárgyát. Ám ha változtatunk, ha csinálunk egy kicsit ebből, majd abból is, azután szünetet tartunk, akkor hosszabb ideig vagyunk képesek fenntartani a gyakorlást. Ezután természetesen felépíthetjük: fél óra, sőt egy óra ülésig és így tovább… Ám egy pillanat is több, mint a semmi! Ha azon kezdünk gondolkodni, hogy milyen sok tennivalónk van, akkor ez a gondolat akadállyá válik. Jobb, ha átgondoltan, tervszerűen kezdünk hozzá, ugyanúgy, mint ahogy bármilyen gyakorlatot végeznénk: jussunk el addig a pontig, ahol már egy kis erőfeszítés szükséges, egy kis igyekezet, nem túl sok, majd ezt fejlesszük tovább.

A másik fontos tudnivaló, melyet mindig szem előtt kell tartanunk, hogy lehetséges beépíteni a meditáció gyakorlásának aspektusait a mindennapi életünkbe. Tegyük fel például, hogy egy forgalmi dugóban ülünk, vagy a buszon, vagy a vonaton. Miért ne töltenénk egy kis időt azzal, hogy a testi érzetekre összpontosítunk? Néhány másodperc ebből, vagy a légzésre irányított figyelem, s máris enyhül bármely feszült tudatállapot, és megnyugszanak az energiáink, ha zaklatottá válunk. Próbáld ki, nem vesz sok időt igénybe. Amihez még kevesebb időre van szükség, és talán még inkább segítségünkre van, ha indulatos vagy sebtében odavetett szóváltásba keveredünk valakivel, az, hogy egy teljesen tudatos kilégzést engedünk meg magunknak, mielőtt megformálnánk soron következő válaszunkat. A nap végén pedig próbáljuk meg lecsillapítani tudatunkat a test pásztázásával, amikor lefekszünk aludni. Ha békés tudattal alszunk el, akkor valószínűbb, hogy úgy is ébredünk!

Összefoglalás

Hely és idő

1. Megfelelő időpont: minél nyugodtabb, annál jobb, úgy belsőleg, mint külsőleg.

2. Megfelelő hely: mint az 1. pontban. Ahogy a gyakorlásunk fejlődik, figyeljük meg, hogyan tudunk egy helyet még inkább úgy alakítani, hogy elősegítse meditációnkat. Megfelelő világítás, virágok vagy egyéb tárgyak üdvös tudatállapotokat idézhetnek elő. Készítsünk szentélyt.

3. Megfelelő megközelítés: legyünk türelmesek, határozottak, valamint újra és újra hozzuk vissza figyelmünket a jelenbe, a meditáció alapjaira.

4. Megfelelő társaság: hasonló beállítottságú emberek, gyakorlott tanácsadók, akik önérdek nélkül cselekszenek.

5. Ha időnként fel tudsz keresni egy tanítót, használd ki jól ezt a lehetőséget, tisztelettel, de félénkség nélkül közelítve meg őt.

Lista a meditáció végzéséhez

[1.] Sajátítsunk el jól egy ülő testtartást. Ez akár évekig is eltarthat, de az út minden egyes lépése megéri az erőfeszítést. Végezhetünk ennek érdekében bizonyos nyújtó gyakorlatokat, melyek lazítják a kötőszövetet a csípőízület körül, hogy a térdek könnyedén nyugodjanak a talajon. Ezzel egyidejűleg eddzük a deréktájat, hogy megerősítsük az izmokat, melyek segítségével könnyen tartjuk egyenesen magunkat. A helyes testtartás lényeges eleme inkább a hát, nem pedig a keresztbe tett lábak, tehát egy egyenes támlájú szék is megfelel a célnak. A derék tájéka legyen homorú, hogy az alhas függőlegesen álljon, a mellkas legyen nyitott, a váll pedig laza. Ebben a testhelyzetben a légzés mély, egyenletes és tisztán megfigyelhető, és önmagát szabályozza.

Ha tartásunk egyenetlennek tűnik, ne erőltessük a hát felső részét, ez ugyanis lerövidíti a légzés időtartamát és feszültséget okoz. Figyeljünk az ágyéktáji területre, és onnan dolgozzunk. Addig üljünk, ameddig képesek vagyunk fenntartani a megfelelő testtartást. Azután álljunk, sétáljunk vagy feküdjünk le.

[2.] Tanuljuk meg ellazítani a tekintetünket. Ennek szükségessége a sétáló meditációban a legnyilvánvalóbb, amikor a szemünk gyakran nyugtalanul jár ide-oda, vagy tekintetünk megmerevedik. Az egyik izgatottságot okoz, a másik pedig élénkséget és rögeszmésséget. Tudatosan engedjük, hogy szemünk ne fókuszáljon semmire, majd a lehető legkisebb összpontosítást tartsuk fenn. Képzeljük el, hogy a szemgolyóink lebegnek. Térjünk vissza erre időről időre séta közben, és amikor megállunk utunk végén. A merev vagy nyugtalan tekintet elősegíti a következő képzet felmerülését: „Itt járkálok fel és alá, de nem jutok sehová!” A könnyed és nyugodt tekintet révén viszont azt tapasztaljuk, hogy határtalan téren haladunk keresztül, amely éppen ott nyílik meg, ahol a testünk van. Lehetünk tehát itt is, nem pedig az ösvényünk két vége között félúton.

[3.] A légzés éber tudatosságával, miután elsajátítottunk egy megfelelő testtartást, gyakoroljuk elfogadni a lélegzetet úgy, ahogy van, ott és ahol tapasztaljuk. Talán hasznos lehet néhány hosszú és teljes légzéssel kezdeni, de ne erőltessük vagy terheljük meg a figyelmünket. Ne fókuszáljunk, de összpontosítsunk a legközvetlenebb jelenre. Eleinte segíthet, ha számoljuk a lélegzetünket ötig, majd visszafelé nulláig, ezután újra ötig. Mivel nagyon valószínűtlen, hogy kezdetben kettőnél sokkal tovább jutunk, a gyakorlat egyben türelmünk fejlesztését is szolgálja. Minden alkalommal, amikor elkalandozunk, kezdjük újra egytől. Amikor ez már könnyen megy, menjünk el tízig. Ez a gyakorlat határozottan megtöri a rögeszmés gondolatmeneteket.

Minden be- és/vagy kilégzésünket „megjelölhetjük” egy segítő hatású gondolattal, például: „Érezzem jól magam!” Vagy: „Békesség!”

Ahogy megkülönböztetjük a be- és kilégzést, legyünk érzékenyebbek ezekre, és rögzítsük figyelmünket időről időre mesterkéletlen egyszerűségükre. Amint egyre nyugodtabbá válunk, vegyük észre és engedjük a figyelmünknek, hogy megtapasztalja a be- és kilégzések közötti szünetet. Amikor ez megszokott tapasztalatunkká válik, érezzük meg a jelenlévő tudatárnyalatot, csillapítsuk le és tegyük kiegyensúlyozottabbá azáltal, hogy még teljesebben belépünk a légzés megtapasztalásába.

[4.] Lényegileg elsősorban a közvetlen figyelem, a bölcs elmélkedés és az empátia különböző megközelítéseit fejlesszük magunkban.

[5.] Járjunk elvonulásokra egy gyakorlott (tízévnyi tapasztalattal rendelkező) vezetővel.

Általános problémák

[1.] Fájdalom és kényelmetlenség. Kezdetben a testi kényelem korlátain belül kell végeznünk gyakorlásunkat, testhelyzetet változtatva szükség esetén. Nyújtó és erősítő gyakorlatok teszik fokozatosan lehetővé, hogy megszilárdítsunk egy viszonylag kényelmes tartást. Amikor a tudat lecsillapodott, és képesek vagyunk hosszabb ideig gyakorolni, lehetővé válik gyógyító energiát „lélegeznünk” a fájdalmon keresztül, vagy felismernünk és lecsendesítenünk a tudatnak az érzésre adott reakcióját, hogy az ne legyen többé gond. A kezdőknek ajánlott, hogy a kényelmetlenséget csak addig tűrjék, amíg nem okoz bennük feszültséget.

[2.] Rögeszmés gondolkodás. Ez lehet mániás vagy csapongó. A követendő stratégia az, hogy az éberség alkalmazását nagyobb élénkséggel vessük be, mint a gondolkodó elmét – amely gyakran egészen makacs. Tehát gondolatokkal fordulhatunk a gondolkodó elméhez, feltéve neki kérdéseket, mint például: „Miért fontos ez? Miért gondolod így?” Talán lesznek rá válaszok, talán nem, a fontos az, hogy elfoglaljuk a gondolkodó elmét ahelyett, hogy elkergetnénk.

Egy még erőteljesebb megközelítés az, ha megkérdezzük: „Ki gondolkodik?” – majd minden egyes felmerülő gondolatnak nekiszegezzük ezt a kérdést. Ha e kezdeti lépést megfelelő módon és ismételten alkalmazzuk, a későbbi szakaszok nyilvánvalóak. Éppen úgy teszünk, ahogy megzaboláznánk egy megbokrosodott lovat: először bezárjuk az összes kaput (elhatározzuk, hogy nem teszünk semmi olyat, amit az elme tanácsol), ezután lasszót dobunk a nyaka köré (lefoglaljuk a figyelmét), majd szavakkal és élelemmel megnyugtatjuk (bölcs és gyengéd figyelem), és azután felülhetünk a hátára és megragadhatjuk a gyeplőt (szilárdan tudatosítva egy meditációs tárgyat, és a figyelmet rá irányítva). Legfontosabb azonban, hogy a meditáció időszakát a figyelem edzésére fordítsuk, ne pedig csak sodródjunk és álmodozzunk.

[3.] Elbóbiskolás. Az álmosság jelentéktelenebb eseteit valószínűleg orvosolja a megfelelő testtartás, és ha ügyelünk a csapongó gondolatokra, amint fentebb vázoltuk. Ha az energia nehézkesebb, tartsuk nyitva a szemünket, és összpontosítsunk egy pontra magunk előtt a padlón vagy a falon. Ha ez sem segít, akkor ideje felállnunk és sétáló meditációt végeznünk. Ha ez sem használ, akkor végezzünk könnyű gyakorlatokat – de az is lehet, hogy ideje aludnitérnünk.

Kategória: Meditáció

Copyright by Malik Tóth István, 2007

Felhasználás feltételei:

Frissítve: June 14, 2012, at 12:03 PM

Aszubha Meditáció

Szerző: Ácsán Vadzsíró

Fordította: Gambhíró

Forrás: Seeing the Way Volume 2, Aruna Publications, 2011

Eredeti mű címe: Asubha Meditation

Szeretnék néhány gondolatban szólni az aszubha kammatthána gyakorlásának fejlesztéséről, amit gyakran úgy fordítanak, mint ‘vizsgálódás a nem-vonzó jelleg felett.’ A kolostorban a bevett gyakorlatok része, hogy rendszeresen kántáljuk az aszubha idézeteket. Ez különösen a szamanák, az érzéki lemondásban élők számára ajánlott, de mindenkit szeretnék arra bátorítani, hogy foglalkozzon a témával. Ebben, és néhány más gyakorlatban lehetőségem volt Ácsán Cshától – akitől a bhikkhu avatást is kaptam – szemtől-szembe utasításokat kapnom. Ez egy határozottan hasznos vizsgálódás. Azonban, ahogy minden más gyakorlat esetében is, gyakori ismétlésre és alkalmazásra van szükség ahhoz, hogy hatásos legyen.

Gyakori, hogy az emberek nem kifejezetten akarnak aszubha meditációt gyakorolni; pedig ez egy erőteljes és hatásos eszköz. Ahogy elkezdjük fontolgatni ezt a témát, érdemes megemlíteni, hogy a hagyomány szerint ezt a gyakorlatot a metta-bhávanával együtt kell végezni, vagyis a szerető-kedvességgel teli szíven való meditáció fejlesztésével.

Az aszubha kammatthána arról szól, hogy a dolgokat egy kiegyensúlyozott nézőpontból úgy lássuk, ahogy azok valójában vannak. A meditáció olyan formát ölt, ami egy ellenszert, kontrasztot nyújt ahhoz képest, ahogy szokás szerint látjuk a dolgokat. Általában a testet úgy látjuk, mint egy egyetlen darabból álló egészet; ránézünk az emberekre és egy gombócban látjuk őket. Többnyire nem tűnik fel nekünk, hogy a test, amit látunk, tulajdonképpen sok kis kapcsolódó, egymáshoz kötődő darabból áll össze.

Amikor ránézünk egy testre, az öt külső, azonnal megfigyelhető dolgot látjuk. Ezek az aszubha gyakorlás egy hangsúlyos részét képezik, és a szerzetesek avatásában (a pabbaddzsá szertartásban, a lemondó életbe való ‘előremenetelben’) is lényeges szerepet kapnak. A javaslat az, hogy tanuljuk meg külön-külön elképzelni, felidézni a szívünkben és elménkben a testnek ezt az öt elemét: a fejen lévő hajat, a testen lévő szőrt, a körmöket, a fogakat és a bőrt.

A pabbaddzsá szertartás alatt az avatást adó tanító azzal vezeti be a jelöltet ebbe a meditációba, hogy az öt tárgyat oda-vissza elismételteti vele páli nyelven: készá, lómá, nakhá, dantá, tacso; majd tacso, dantá, nakhá, lómá, készá. Sajnos egyesek számára ennek a gyakorlása ezzel az egy alkalommal be is zárul, és többet eszükbe se jut. Azonban óriási haszna és jótékony hatása van e gyakorlat fejlesztésének.

A haj. Az emberek általában nagy ügyet csinálnak a hajukból és mások hajából – sok energiát fektetnek bele és azonosulnak vele. Amikor ránézünk valakire, a figyelmünk kialakult szokása miatt az egyész testet úgy látjuk, mint ami össze van gyúrva és egy személyt alkot. Amikor rágondolunk valakire, egy képet idézünk fel az egész emberről, szinte mint egy fényképet. De ha csak egy halom hajat látnánk, vajon az is felidézné bennünk az adott személy képét? Gondolkodj el ezen, a haj mikor szűnik meg a személy részének lenni?

Mondhatjuk, hogy ilyen módon tekinteni a test különböző részeire egy elég nyilvánvaló dolog, de milyen gyakran jut eszünkbe, hogy ez az, ahogy ezek valójában vannak? Vagy nem az a helyzet, hogy szívesebben tesszük félre ennek a tudatát, és inkább valami vonzóbb dologgal kötjük le magunkat? És mégis, a kedvesség kifejezése az, ha nem azonosítjuk a hajat a személlyel; ha nem tesszük mássá, többé, mint ami: csak haj, csak fejszőr.

A testszőrhöz soroljuk az arcszőrt, és a többi, ritkán látható szőrös részeket, amelyekről mind rendszeresen hullik a szőr, és fennakad a kagylólyukak rácsain, ráragad a szappanra, mindenfelé hullik a fürdőszobában és néha a lakás más részeiben. Mikor a tiéd, és mikor nem a tiéd? A testeden lévő szőrből mennyit, és meddig nevezhetsz igazán hozzád tartozónak?

Hasonlóan a körmökkel is – amikor levágod a körmöd, hol van az a pont, amikor megszűnik hozzád tartozni? Szoktál arra figyelni, hogy mit teszel vele, és ha levágott körmöket látsz valahol, megállsz egy kicsit, hogy jobban megnézd? Vagy úgy gondolsz rá, hogy csak az ujjaidon lévő szép darabok azok, ami te vagy?

A fogaknál közelebb általában nem jutunk ahhoz, hogy csontvázat lássunk. Amikor ránézünk valaki fogaira, tulajdonképpen a csontvázát látjuk. Az emberek néha félnek a csontvázaktól, vagy felkavarja őket a látvány, de azt mindannyian fel tudjuk ismerni, hogy a fogak a csontváz látható részei. Ez olyasmi, ami felett vizsgálódhatunk amikor a saját, vagy más emberek fogait látjuk.

És a bőr, természetesen, ami a test legnagyobb szerve, és egyúttal az a darab, ami az összes többi részt eltakarja: az izmokat, a húst, a hájat és az ezek alatt tekergőző, rángatózó, nyálkás darabokat; a belső szerveket és beleket. A bőr is egy olyan rész, amire nem kifejezetten szívesen gondolunk, ha azt a többitől elválasztott darabként látjuk. Viszont megfigyelhetjük a bőr erősségét, amikor önmagában, egy darabban van, és emlékezhetünk, hogy ez a testnek egy része. Érdekes a „saját” testünket bőr nélkül látni vagy elképzelni. Ezt horzsolások vagy más sérülések alkalmával láthatjuk.

És ez az öt csak az, ami látható: a haj, a testszőr, a körmök, a fogak, és a bőr. Természetesen az a gyakorlat, amit a Buddha javasolt, ennél teljesebb, és magában foglalja az összes többi részt is – a húst, inakat, csontokat, tüdőt, szívet, lépet, májat, beleket és más belsőségeket – mindent.

Ácsán Cshá azt a megközelítést javasolta, hogy tegyük ezt a gyakorlatot a sétáló meditációnk részévé, de sok más módon is lehet használni. Ahogy azt sokan már jól tudjátok, a hagyomány a bölcsesség, a pannyá fejlesztésére kifejezetten ajánlja a sétáló meditációt. Ácsán Cshá azt tanácsolta az aszubha kammatthána gyakorlásához, hogy sétáló meditáció közben, a kijelölt ösvény egyik végéhez érve képzeljük el, hogy elválasztjuk és ledobjuk a test különböző részeit – és hagyjuk ezeket a ledobott halmokat az ösvény két végénél. Ez arra szolgál, hogy ne vegyük a testet és annak részeit olyan személyesen.

Azt mondják, a kedvességből ered az, ha visszaadjuk a természetnek ezt a testet, amit magunkkal hurcolunk. A test kilenc lyukból folyton szivárog, és ahogy szivárog, minden ami hozzáér, mint például a ruhák, az persze bemocskolódik. Ezért mossuk a ruháinkat – vagy legalábbis remélem, hogy mindenki mossa – és tartjuk a dolgokat tisztán. A rovarok és más állatok teste is bemocskolja a dolgokat amikhez hozzáérnek. Az anyag, ami kipréselődik a testből – a fülből, a szemből, az orrból (gondolj a zsebkendőkre), a szájból – kiszivárog és mocskot hagy. És mi lesz az étellel, amikor bekerül a szájba?

Aztán ott vannak a bőr pórusai, sok millió pórus, és azok is mind szivárognak. A test állandóan szivárog: izzadságot, zsírt, trutyit és minden mást produkál, közben pedig mindent összemocskol. Természetesen, ha úgy nézzük, a tény, hogy mindezt képes fenntartani és közben ilyen jól működni, az egy bámulatos dolog. Tartsd észben, hogy az aszubha meditációnak nem az a célja, hogy feszültséget vagy negatív érzéseket keltsen. Amikor ezt gyakorlom, engem a béke érzése tölt el; az a nyugodt érzés, hogy a dolgok így vannak.

Ez a gyakorlat azért javasolt mindenki számára, és nem csak a lemondó életet élők számára, mert minden test ugyanolyan. Az én testem semmiben sem különbözik bármilyen más testtől: mindannyian osztozunk ebben a helyzetben, hogy mindenfelé szivárog és folyik a testünk, és piszkot hagyunk a dolgokon amikhez hozzáérünk.

Valóban, a testnek sok csodálatra méltó tulajdonsága van, de abban is találhatunk felemelő erőt, ha gyakran gondolunk a kevésbé vonzó tulajdonságaira. Ez a vizsgálódás ahhoz vezet, hogy készek leszünk visszaadni a természetnek ami a természethez tartozik, és ahhoz, hogy nem vesszük a testünket olyan személyesen. Ez csak az, ahogy a dolgok vannak: bámulatosak, és csupán a természet részei.

A gyakorlás arról szól, hogy megtanuljunk váltani abból a látásmódból, hogy a test egy egész személy, egy olyan látásmódba, ami máshogy látja a dolgokat, és ugyancsak valóságos – egy új fajta tudatosság. Nincs ebben semmi hamis vagy kitalált. Ez egyszerűen csak egy olyan irányból nézi a dolgokat, amire esetleg nem kifejezetten szeretünk gondolni, mert olyan érzéseket kelt bennünk, amitől kényelmetlen helyzetben érezzük magunkat.

Viszont a Buddha, és az évek során más tanítók is arra bátorítottak minket, hogy maradjunk ebben a tudatosságban, és lássuk a testet úgy, mint ami csupán egy darabokból álló gyűjtemény. Haj, testszőr, körmök, fogak, bőr, hús, inak, csontok, csontvelő, lép, tüdő, szív, vese, ezek a nagyobb darabok. Belek, belsőségek, emésztetlen étel, ürülék, epe, vér, izzadtság és könnyek, háj, zsír. Furcsa anyagok is, mint az ízületi nedvek, a szinoviális folyadék, és végül az agy és a vizelet. Ezt mind magunkkal hurcoljuk, és különféle célokra használjuk. Ahogy az egész működik, az már varázslatnak tűnik, de ez egyszerűen csak az, ahogy van. Csak ennyi az egész. Akkora jelentőséget tulajdonítunk neki, annyi izgalmat társítunk hozzá, és mivel már régóta ragaszkodunk ahhoz, hogy ilyen világi módon nézzünk rá, sok ismétlésre van szükség, mielőtt a szemléletünket megalapoznánk egy másik fajta látásmódban, az aszubhára való tudatosságban.

Amikor ezt a gyakorlatot fejlesztik, vannak, akik a test egy bizonyos részét választják ki, és újra meg újra azt figyelik. Azt hiszem az egyik szerzetes a csontokra figyel – újra meg újra felidézi a csontokat – ránéz az emberekre és a csontvázukat figyeli, és így amikor meglát valakit, az elme először nem vesz észre mást, csak a csontvázat.

Mi az, amit először észreveszel, amikor meglátsz valakit? Általában az egészre gondolunk, és nevet adunk neki. Persze, ez a test, amit én hurcolok mindenhova, is csak olyan, mint bárki más teste. Észre lehet venni, miként öregszik fokról-fokra, egyik évről a másikra, zacskós lesz a bőre, már nem működik olyan jól, és egyre inkább szétesik. Látni, ahogy itt-ott elkezd lógni egy kicsit, egyre jobban ráncosodik, veszít a feszességéből.

Arra is szánhatsz időt, hogy észre vedd azt, amikor a test hozzáér a körülötte lévő dolgokhoz, és amikor valami leválik róla. Állj meg egy pillanatra, és figyeld meg, hogy a test, ahogy az végigmegy az életen, közben a dolgokat egy kicsit piszkosabbá teszi; mert egyszerűen ez a természete. Próbálhatsz sok energiát abba fektetni, hogy mindent tisztán tarts, de tisztítás közben is valami szivárog, és valami mást bemocskol. Így vizsgálni a testet békét ad. Lehet, hogy nem kifejezetten izgalmas, de én már régóta nagyon érdekesnek találom.

Emlékezz, hogy a gyakorlásunk alatt a szándékunk alapja végig a jóindulat, a kedvesség, a könnyedség és boldogság érzete kell legyen, a feltételektől és körülményektől függetlenül. Mennyi fájdalom és feszültség van az életedben, ami abból ered, hogy milyen módon nézel a testedre, hogy milyen az énképed? Figyeld meg a hajlamot arra, hogy azonosuljunk a testtel és azzal, amit gondolunk róla – túl magas, túl alacsony, túl kövér, túl vékony, nincs eléggé lebarnulva. Ezzel mind hibát vétünk, ez a szemlélet valamilyen irányú torzulása. A testet más módon is lehet látni, ami ennél békésebb. Csak ennyi az egész: haj, testszőr, körmök, fogak, bőr. Amikor ezeket a részeket külön-külön szemléljük, a test személyisége elpárolog, és ez békés – legalábbis számomra mindenképp. A test csak ennyi; semmi másnak nem kell lennie. Így működik, ez úgy vonatkozik rá, mint az összes állat testére is. Minden más állat, a poratkáktól kezdve az elefántokig és bálnákig, a legkisebbtől a legnagyobbig, ugyanezeket a fajta dolgokat teszik és hasonló alapvető elemekből állnak; mind mozognak, kapcsolatba jönnek a környezetükkel és nyomokat hagynak maguk után.

Lehet, hogy úgy érzed, nem igazán akarsz aszubha kammatthánát gyakorolni. Magam is emlékszem olyan esetekre, amikor szívesebben kerültem egyes javasolt gyakorlatokat. Viszont tisztán látni a nem-kedvelést vagy nem-akarást arra, hogy egy adott gyakorlatot végezzünk, önmagában is a felismerések egy forrása lehet. Tudatában lenni az ellenállás érzetének, belátáshoz vezethet; annak a belátásához, hogy kedvelni vagy nem kedvelni valamit is csak egy újabb szokás.

Azok, akik látják a lemondás gyakorlásának értékét, az aszubha kammatthána fejlesztésében sok örömet találhatnak, és számukra ez nagy segítséget jelenthet. De azért újra meg szeretném említeni, hogy ez a gyakorlat nem csak azoknak való, akik „teljes állásban” lemondásban élnek.

Egyszer egy elvonulást vezettem, körülbelül hatvan résztvevővel. Ez az Egyesült Államokban volt Ácsán Punnadhammóval, aki az Ontario állambeli Arrow River Erdei Remeteségből jött oda. Ő vetette fel, hogy aszubha kammatthánát tanítsak. Azt hiszem lehet, hogy csak ugratni akart, de én attól még belementem. Az elvonuláson résztvevőknek azt az útmutatást adtam, amit Ácsán Cshától kaptam, és felvetettem nekik, hogy ha akarják, próbálják meg.

Később, jöttek a visszajelzések – lehet, hogy csak nem akartak negatív visszajelzést adni, de mindenki, aki beszámolt a tapasztalatairól azt mondta, hogy hatalmas segítség volt. Az emberek megjegyezték, hogy nagyszerű gyakorlatnak találták azt, hogy szétszedjék a testük képét, ne vegyék azt olyan komolyan, és eldobják azt. Én is gyakran élveztem ezt, és nagyon hatásosnak találtam – az érzést, hogy elhagyom a darabokat, amikre általában úgy gondolok, hogy én az vagyok; és elképzelni őket úgy, mint ami csak egy halom cucc a földön. A test csak egy halom cucc – egy zárt bőrzsák, teli visszataszító dolgokkal. Tulajdonképpen nincs is lezárva rendesen, mert szivárog. Igazán értékes ezt így vizsgálni.

Bármilyen felébredés, amit valaha is megtapasztalhatunk, az ezen a testen belül lesz. Nem valahol máshol lesz, úgyhogy jobb, ha használjuk azt, amink van, amivel együtt élünk, és megtanulunk rugalmasnak és élettel telinek lenni, a dolgokat máshogy látni, mint ami pusztán a szokásainkból eredő látásmód. Ehhez arra van szükség, hogy gyakoroljuk a megvilágosodott életmódot. Tehát arra bátorítok mindenkit, hogy gyakorolja a megvilágosodásnak ezt az oldalát – a dolgokat különálló részekként látni, és nem az egész látszatával lekötni magunkat. Arra figyelni, hogy ezek darabok, amik össze vannak rakva, és nem arra, hogy ezek a darabok milyen formában vannak összerakva.

Ha az aszubha kammatthánát a helyes módon gyakoroljuk, én bízom abban, hogy egy jótékony kiábrándulás érzéséhez, nibbidához fog vezetni, ami felszabadító. A nibbidá szót undornak is lehet fordítani, és vannak, akik számára ez azt a jelentést hordozza, hogy emiatt ez valahogy rossz. De azt vedd figyelembe, hogy az undorító az ízletes ellentéte, és arra utal, amikor a dolgok elvesztik az ízüket, megszűnnek mámorítónak vagy vonzónak lenni, nem tudnak többé horogra csalni és maguk felé húzni. Amikor a dolgok többé már nem ízletesek, sokkal felengedettebben viszonyulunk hozzájuk. Ez a felengedés, könnyedség, ez a békesség annak a jele, hogy a gyakorlás működik.

Legyen ennek megtapasztalása az aszubha kammatthána gyakorlásod eredménye.

Kategória: Meditáció

Copyright by Aruna Publications, 2011

Felhasználás feltételei:

Frissítve: June 14, 2012, at 02:29 PM

Szerető-kedvesség: Mettá

Szerző: Ácsán Szumédhó

Fordította: Gambhíró

Forrás: Mindfulness: the Path to the Deathless, by Ajahn Sumedho, Amaravati Publications

Eredeti mű címe: Loving-kindness (Metta)

A ‘szeretni’ igét gyakran úgy használjuk, ami arra utal, hogy ‘ezt kedvelem.’ Például amikor azt mondjuk „szeretem a főtt rizst,’’ „szeretem az édes mangót,’’ azzal azt akarjuk kifejezni, hogy ezt igazán kedveljük. ‘Szeretni valamit’ ebben az értelemben a ragaszkodást jelenti valami olyasmihez, mint amilyen az igazán élvezetes étel. Ez azonban nem jelenti, hogy szeretettel fordulunk felé. A mettá azt jelenti, hogy szereted az ellenséged; nem azt, hogy kedveled az ellenséged.

Ha valaki meg akar ölni, és azt mondod „kedvelem őt,’’ az butaság! Viszont szerethetjük azt az embert, vagyis tartózkodhatunk a rossz-szándékú gondolatoktól, önigazoló hozzáállástól, és bármilyen vágytól, ami az ellenségeink bántódására vagy elpusztítására irányul. Az lehet, hogy esetleg nem kedvelsz valakit – mert az egy nyomorult, silány ember – de ettől még lehetsz vele kedves, nagylelkű és jó szándékú. Ha most bejönne a szobába valami részeg ember, utálatos, undorító, ocsmány és beteg, és nem lenne semmilyen vonzó tulajdonsága – azt mondani, hogy „kedvelem ezt az embert,’’ egyszerűen nevetséges lenne. Viszont fordulhatunk felé szeretettel, nem kell utálatos gondolatokkal reagálnunk az ő kellemetlenségére. Ezt értjük, mikor a mettáról beszélünk.

Vannak néha olyan dolgok, amiket az ember saját magával kapcsolatban nem szeret, de a mettá azt jelenti, hogy nem kell, hogy a gondolataink, hozzáállásunk, problémáink, érzéseink magukkal ragadjanak minket. Így ezzel rögtön azt gyakoroljuk, hogy nagyon éberek legyünk arra, ami bennünk zajlik. Ébernek lenni azt jelenti, hogy mettával fordulunk az elme félelmei, haragja, irigysége felé.

A mettá azt jelenti, hogy nem csinálunk problémát az adott helyzetből és tényezőkből, engedjük azt elhalványulni, megszűnni. Például, amikor észreveszed a félelmet az elmédben, érezhetsz mettát a félelem iránt – vagyis nem kezded az utálatot táplálni felé, hanem el tudod fogadni a jelenlétét, és hagyod, hogy megszűnjön. Azzal is csökkentheted a félelmet, ha megfigyeled, hogy ez ugyanaz a fajta félelem, amit mindenki érez, amit az állatok is éreznek. Amikor megértjük a saját életünkben lévő félelemre való reakciónkból eredő szenvedést – mint a testi fájdalomra, amikor valaki belénk rúg – akkor a többi ember, és az állatok felé is elkezdünk együttérzést érezni.

Az a fájdalom ugyanaz a fajta fájdalom, amit egy kutya érez, ha belerúgnak, és így mettát érezhetsz a fájdalom iránt; ez egy olyan kedvességet és türelmet jelent, ami mentes az utálattól. Használhatjuk a mettát magunkban arra, hogy kezeljük az összes érzelmi problémánkat; amikor azt gondolod: „Meg akarok ettől szabadulni, ez szörnyű.” Ez a mettá hiánya magaddal szemben, nem? Vedd észre a vágyat, ami meg akar szabadulni valamitől.

Ne azzal töltsd az időd, hogy haraggal és utálattal rágódsz a meglévő érzelmi problémáidon. Nem kell azt tettetned, hogy ezek jó és helyes dolgok. Nem kell azt gondolnod: „Kedvelem a hibáimat.” Egyesek elég ostobák ahhoz, hogy azt mondják: „A hibáim tesznek engem érdekessé. A gyengeségeim miatt olyan csodálatos a személyiségem.” A mettával nem arra kényszeríted magad, hogy elhidd, hogy kedvelsz valamit, amit tulajdonképpen egyáltalán nem kedvelsz, a mettá csak annyit jelent, hogy nem fordulsz felé utálattal és haraggal.

Könnyű mettát érezni valami olyasmi iránt, amit kedvelünk: Aranyos kisgyerekek, kellemes küllemű és jó modorú emberek, kiskutyák, gyönyörű virágok. Magunk felé is könnyű mettát érezni, amikor jól érezzük magunkat. „Most nagyon meg vagyok elégedve magammal.” Amikor a dolgok jól mennek, könnyű kedvesnek lenni azzal, ami jó, aranyos és gyönyörű.

Ezen a ponton viszont eltévedhetünk. A mettá nem csak jókívánságokról, érzelgősségről és magasröptű gondolatokról szól, hanem egyúttal nagyon gyakorlatias is.

Ha gyűlölsz valakit, és idealista módon állsz hozzá, akkor azt érzed: „Senkit nem kellene gyűlölnöm. Egy buddhistának mettát kellene éreznie minden élőlény iránt. Mindenkit szeretnem kellene. Akkor lennék jó buddhista, ha mindenkit kedvelnék.” Ez mind az idealizmusból jön, és nem sok gyakorlati haszna van. Az utálat felé, amit érzünk, mettával fordulunk, és ugyanígy az elme kishitűsége, féltékenysége és irigysége felé – vagyis békében együtt élünk ezekkel, nem csinálunk belőlük problémát, nem tesszük nehézzé és problémássá az életben felmerülő nehézségeket.

Amikor korábban a londoni metrón kellett utaznom, az élmény általában nagyon felkavart. Utáltam azokat a szörnyű metró állomásokat, a rettenetes hirdetőtáblákkal és az embertömeggel együtt, meg azokat az ütött-kopott, nyomorúságos vonatokat amik végigdübörögtek az alagutakon. Annak idején a mettá teljes hiányát éreztem ilyenkor.

Eleinte mindig az utálaton rágódtam, aztán elhatároztam, hogy valahányszor a londoni metrón utazom, mettá meditációt, türelmes kedvességet fogok gyakorolni. Attól fogva elkezdtem élvezni az utat, ahelyett, hogy utálatban töltöttem volna az időmet. Az ottani emberekre is jobb szívvel kezdtem gondolni. Az összes utálat és panaszkodás eltűnt – teljes mértékben.

Amikor haragot vagy utálatot érzel valaki iránt, észreveheted a hajlamot arra, hogy elkezdjük hozzáadni: „Ezt csinálta, meg azt csinálta, így meg úgy viselkedik, nem kellene ilyennek lennie.” Amikor viszont igazán kedvelsz valakit: „Ezt is meg azt is meg tudta csinálni. Tényleg egy kedves és jó ember.” De ha valaki azt mondja: „De hiszen ő igazán rossz ember!” – akkor felmérgesedsz. Ha utálsz egy embert, és valaki elkezdi dicsérni, akkor is felmérgesedsz. Nem akarod hallani, milyen jó ember az ellenséged.

Amikor tele vagy haraggal, el sem tudod képzelni, hogy valakinek akit utálsz, esetleg erényes tulajdonságai legyenek; még ha vannak is jó tulajdonságai, arra sosem emlékszel. Mindig csak a rossz dolgok jutnak eszedbe. Viszont amikor kedvelsz valakit, még a hibái is megnyerőnek tűnhetnek – ‘ártalmatlan kis hibák.’

Vedd ezt észre a saját tapasztalataid során, figyeld meg a ‘kedvelem’ és ‘nem-kedvelem’ mozgató erőit. A szerető-kedvesség, a mettá, egy nagyon hasznos és hatékony eszköz arra, hogy kezeljük mindazt a napi zsörtölődést, amit az elme a kellemetlen tapasztalatok köré halmoz.

A mettá azok számára is nagyon hasznos, akiknek kifejezetten kritikus, hibakereső elméjük van. Mindig csak a hibákat látják meg mindenben, de magukra sosem néznek, csak azt látják, ami magukon kívül van.

Manapság nagyon megszokottá vált, hogy az emberek állandóan az időjárásról vagy a politikusokról panaszkodjanak. A személyes arrogancia előhozza ezeket a szurkálódó, lenéző megjegyzéseket mindennel kapcsolatban; vagy, az emberek elkezdenek beszélni valakiről aki nincs jelen, és szóban darabokra szedik azt a személyt, intelligensen és objektíven. Végletekig elemeznek mindent, és pontosan tudják mire van annak a személynek szüksége, mit kellene és mit nem kellene tennie, miért ilyenek vagy olyanok.

Nagyon meggyőző tud lenni, ha valakinek éles és kritikus elméje van, és tudja kinek mit kell tennie. Természetesen az egésszel azt akarják mondani: „Komolyan, ennél én sokkal jobb vagyok.”

Nem arról van szó, hogy vakon szemet hunysz minden hiba és tévedés felett. Egyszerűen csak békésen együtt élsz ezekkel. Nem követeled a hibáktól, hogy legyenek másmilyenek. Tehát a mettá néha elnézi azt, ami rossz magadban vagy mindenki másban – ez nem azt jelenti, hogy nem veszed észre ezeket a dolgokat, hanem azt, hogy nem kezdesz problémákat szőni belőlük. Felhagysz a problémákon való rágódással azzal, hogy kedves és türelmes vagy – békésen együtt élsz a dolgokkal.

Kategória: Meditáció

Copyright by Amaravati Publications, 2012

Felhasználás feltételei:

Frissítve: June 14, 2012, at 02:08 PM

Váljon minden lény javára.

Ez a Mű a Creative Commons Nevezd meg! - Ne add el! - Így add tovább! 2.5 Magyarország Licenc feltételeinek megfelelően szabadon felhasználható.

Tartalomjegyzék

Mi változott

Tippek az Ebook olvasókhoz

Útmutatók a Meditációhoz

Sétáló Meditáció

Felkészülés a sétáló meditációra

Egy meditációs tárgy kiválasztása

Tudatosnak lenni a sétáló testtartásra

Az ülő meditációból a sétáló ösvényre

A mantrák használata

Vizsgálni azt, ahogy a dolgok vannak

Az állandótlanság vizsgálata

A nagylelkűség és erény felidézése

Felidézni a test természetét

További vizsgálódások

A vizsgálódás bölcs használata

Zárószó

Szeretet és Együttérzés

Hogyan bánjunk a fájdalommal?

Ülő meditáció

Védaná

Megszemélyesített fájdalom

Az öt léthalmaz

Az Én és az Egó kialakulása

Kiterjesztett fájdalom

A fájdalomhoz való helyes hozzáállás

A türelem kifejlesztése a fájdalom segítségével

Megérteni

A fájdalom az Első Nemes Igazságban

A fájdalom kezelése a meditáció alatt

Kérdések és válaszok

Kérdések Ácsán Cshának

Kérdés: Nagyon keményen igyekszem a gyakorlásban, mégis úgy néz ki, hogy nem vezet sehová.

Kérdés: És mi a helyzet az alvással? Mennyit kell aludnom?

Kérdés: És mi van az evéssel? Mennyit kell egyek?

Kérdés: Az ázsiaiak és a nyugatiak tudata különböző?

Kérdés: Tanácsos-e sokat olvasni, tanulmányozni a szentiratokat a gyakorlás részeként?

Kérdés: Miért nincs napi személyes beszélgetés a tanítóval?

Kérdés: Néha aggodalmaskodom a szerzetesi fegyelem miatt. Ha megölök egy rovart véletlenül, az rossz?

Kérdés: Mit tehetek a kétségeimmel? Vannak olyan napok, amikor kétségek gyötörnek a gyakorlás, a fejlődésem vagy a tanító miatt.

Kérdés: Mit kezdjünk más gyakorlási módszerekkel? Mostanában, úgy tűnik, sokféle tanító és sok-sok különféle meditációs rendszer van, és ez nagyon össze tud zavarni.

Kérdés: Gyakran úgy tűnik, hogy sok itt az olyan szerzetes, aki nem is gyakorol. Hanyagnak és figyelmetlennek tűnnek. Zavarnak.

Kérdés: Nagyon odafigyelek az érzékszervi önmegtartóztatás gyakorlására. Mindig lesütve tartom a tekintetem, és tudatában vagyok minden apró cselekedetnek, amit épp teszek. Például amikor eszek, hosszú időt szentelek neki, és próbálok minden érintés-érzetet megfigyelni: rágás, ízlelés, nyelés, stb. Minden egyes lépést megfontoltan és odafigyelve teszek meg. Helyesen gyakorlok?

Kérdés: Fontos-e nagyon hosszú ideig ülni?

Kérdés: Nekem még nagyon sok gondolat jár a fejemben. A tudatom gyakran elkalandozik, még akkor is, amikor próbálok tudatos lenni.

Kérdés: Tanulmányozta már valaha Hui Neng, a hatodik (zen) pátriárka szútráját?

Kérdés: Azt mondta, hogy a szamatha és a vipasszaná, azaz az összpontosítás és a belátás ugyanaz. Kifejtené ezt bővebben?

Kérdés: Fontos, hogy képesek legyünk belépni a gyakorlásunk során az elmélyedési szintekbe (dzshána)?

Kérdés: Miért követünk olyan aszkétikus szabályokat, mint például hogy csak a saját csészénkből eszünk?

Kérdés: Ha annyira fontos az, hogy minden ételt összekeverjünk az evőcsészénkben, mint tanító, miért nem teszi ezt maga is? Nem érzi úgy, hogy tanítóként példát kellene mutatnia?

Kérdés: Hogyan győzhetjük le a nemi vágyat a gyakorlás közben? Néha úgy érzem, hogy a szexuális vágyaim rabszolgája vagyok.

Kérdés: Mit kezdjek a haraggal? Mit kell tennem, amikor haragra gerjedek?

Kérdés: Úgy érzem, hogy az álmosság komoly akadály. Megnehezíti a meditálást.

Kérdés: Miért kell itt olyan sok leborulást végeznünk?

Kérdés: Mi a legnagyobb gondja az új tanítványainak?

Kérdés: Az olyan szennyeződések, mint a sóvárgás vagy a harag, pusztán illuzórikusak, vagy tényleg léteznek?

Kérdés: Beszélne egy kicsit többet a karmáról?

Kérdés: Néha úgy tűnik, hogy mióta szerzetes lettem, a nehézségeim és a szenvedéseim csak fokozódtak?

Kérdés: Nagyon békés tudatállapotot fejlesztettem ki a medtációmmal. Mit kell most tennem?

Kérdés: Jól hallottam, hogy azt mondta, hogy fél a nagyon szorgalmas tanítványoktól?

Kérdés: Már évek óta meditálok. A tudatom nyitott és békés majdnem minden körülmény közepette. Most szeretnék visszalépni, és az összpontosítás, vagy a tudat elmélyedésének magasabb szintjeit gyakorolni.

Kérdés: Megismételne néhányat a beszélgetésünk főbb pontjai közül?

Az odafigyelés minősége

A belső „kapuőr” felállítása

A „kapuőr” utasítása

A kapuőr az 1. szinten

A kapuőr az 2. szinten

A kapuőr az 3. szinten

A kapuőr az 4. szinten

Szamádhi — Egyetlen dologra összpontosított fenntartott figyelem

A meditációs tárgyban rejlő veszélyek

Az erő felkeltése

A lámpák felkapcsolása

A „bölcsességizmok” fejlesztése

A „cselekvő’’ elengedése

Az odafigyelés különböző szintjei

Buddhista Meditáció - Az Alapok

A Felkészülés

A kezdetek

Testhelyzetek

Alapok

Témák

Testi jelenlét

A test pásztázása

A légzés ébersége

A Tapasztalat Áttekintése

Egyensúly a változásban

Tanulás

Meditáció az Érzések és a Tudatállapotok Felett

A test kiegyensúlyozza a tudatot

Bölcs elmélkedés

Érezzük meg gondolatainkat

Hallgassunk a szívünkre

A meditáció jelei

A Szív Megnyitása

A magasztos szív

Tudatunk Mintái

Az akadályok

A Felébredés Tényezői

Folyamatos Útmutatás

Kérdések

Összefoglalás

Hely és idő

Lista a meditáció végzéséhez

Általános problémák

Aszubha Meditáció

Szerető-kedvesség: Mettá